Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Volker Koop

NACIONÁLNÍ SOCIALISMUS (ukážka)

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 4649. publikaci

Z německého originálu Nationalsozialismus. Wissen, was stimmt (ISBN 978-3-451-6132-5), vydaného nakladatelstvím Verlag Herder GmbH, Freiburg, v roce 2009, přeložila Anna Fejglová.

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín

Sazba a zlom Radek Vokál

Počet stran 96

Vydání 1., 2012

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Volker Koop, Nationalsozialismus. Wissen was stimmt © 2009 Verlag Herder GmbH, Freiburg im Breisgau

Cover Layout: R·M·E Roland Eschlbeck

Czech edition © Grada Publishing, a.s., 2012

Cover Photo © fotobanka Allphoto

ISBN 978-80-247-3909-0

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7606-4 pro formát PDF

ISBN 978-80-247-7607-1 pro formát EPUB

Úvod

V historicky mimořádně krátké době, ani ne ve dvanácti letech, přivedli nacionální socialisté Německo k domnělé velikosti, vydupali ze země ozbrojené síly, přepadli východní a západní Evropu. Už před vypuknutím války byly v letech 1933 až 1939 ve vězeních a koncentračních táborech přes tři miliony lidí. Do konce války muselo pro Hitlera a jeho kliku otročit přes 7,5 milionu dělníků z jiných zemí a lidí na nucených pracích. A jak jsou děsivá tato čísla, tak je děsivá krutost, s níž Hitlerovi pochopové mučili a vraždili. Bylo zavražděno více než šest milionů Židů, Romů a byly by k nim přibyly další miliony, kdyby vraždění neučinil přítrž konec války.

Nacionální socialisté brzy pochopili, jak zmanipulovat národ a také zahraničí – Hitlerovými nespočetnými projevy o míru, sliby, například o odstranění nezaměstnanosti. Tak, jak Hitler okouzlil masy svými projevy, tak se podařilo Goebbelsovi, jednomu z nejvyšších nacistických představitelů, vykreslit »vůdce« jako »prozřetelnost«. Kdo to zpochybňoval, zmizel ve sklepeních gestapa nebo v koncentračních táborech. Opozice byla rozbita, zatčena nebo v emigraci a neschopna opět se zformovat. Nebylo nikoho jasně vidícího, kolem něhož by se mohla sdružit, zvláště když i církve – kromě několika málo výjimek – mlčely.

Co způsobil Hitler? Chtěl být ve všem největší a byl. Nechal zavraždit miliony lidí: Židy a Romy, homosexuály a politické protivníky. Rozpoutal druhou světovou válku, která stála život více než šedesát milionů lidí. Doma omezil úlohu žen na dodavatelky dětí a nezaměstnanost dostal zdánlivě pod kontrolu jen pomocí obrovského zbrojního průmyslu a gigantománie reprezentativních staveb. Němce oblékl do uniforem, aby sloužili jen jemu – od malých chlapců přes Hitlerjugenda Svaz německých dívek až po Nacionálně socialistický svaz žen nebo domobranu. Žádný jiný národ nebyl nikdy tak uniformovaný a »zglajchšaltovaný« jako německý.

Nacionální socialismus a zločiny jím spáchané se dají nanejvýš popsat, ale nikdy se nedají pochopit.

Vznik nacionálně socialistického státu

Založil NSDAP Hitler?

Počátky nacionálních socialistů

Latentní antisemitismus

V roce 1880 podepsalo kolem 250 000 Němců »antisemitskou petici«, v níž žádali zvláštní daň pro Židy, jejich vyloučení z veřejných úřadů a zákaz přistěhovalectví. Říšský kancléř Otto von Bismarck petici ignoroval, čímž však problém vyřešen nebyl. Antisemitismus, jeden z důležitých zdrojů pozdější nacistické ideologie, byl totiž v Německu a Rakousku latentně přítomen. V programu Antisemitské lidové strany nakladatele Theodora Fritsche se už mluvilo o »konečném řešení židovské otázky«. Tato strana se odvolávala na britského antisemitu Houstona Stewarda Chamberlaina, který strávil velkou část života v Drážďanech, Vídni a Bayreuthu a který svými rasovými teoriemi podstatně ovlivnil Hitlera a Alfreda Rosenberga, budoucího hlavního ideologa NSDAP. A antisemitské proudy existovaly také mimo politiku, například u Německých cvičenců (Deutsche Turnerschaft) nebo ve Kyffhäuserském svazu, který výslovně odmítal členství Židů.

Blouznění o »bílých árijcích«

K organizacím, které připravovaly půdu pro NSDAP, patřily kromě jiných Všeněmecký svaz (Alldeutscher Verband) založený v letech 1890 až 1891, Svaz říšského kladiva (Reichshammerbund) z roku 1912, a hlavně Řád Germánů (Germanen-Orden). Ten velebil »čistotu německé krve« a runám připisoval magickou sílu a přijímal výlučně členy »arijského« původu. Na svaz a jeho následné organizace silně působil představitel soudobého okultismu a zakladatel esoteriky run, Guido List z Vídně. On sám se označoval za »posledního kněze Armánů«, a tím tedy za duchovního vůdce »árijců«. Mluvil o »mezinárodním židovském spiknutí«, prorokoval, že si »árijci« sami vyvolí nějakého vůdce jako nového vládce, a navrhl runu SS jako symbol budoucího »rasově čistého« státu.

Řád Germánů se během první světové války rozštěpil. Do čela Řádu Germánů – Walvater se postavil Hermann Pohl a ve svém poslání se dovolával otce všech germánských bohů. Sdružoval politické atentátníky a kromě jiného byl odpovědný za vraždu bývalého říšského ministra financí Matthiase Erzbergera, jehož považovali nacionální extremisté za zrádce kvůli podepsání příměří v roce 1918. V roce 1916 vstoupil do hry svobodný pán Rudolf von Sebottendorf, který byl připraven nově zřídit »řádovou provincii Bavorsko« s ním samým coby »mistrem«. Von Sebottendorf založil v roce 1918 krycí organizaci Společnost Thule (Thule-Gesellschaft), která působila oficiálně jako »studijní skupina pro germánský starověk«. Odvolávala se na bájnou Thule a zaniklou kulturu Atlandidy. Německo měli zachránit nadlidé – »bílí árijci« –, kteří by disponovali magickými sílami a nadpozemskými schopnostmi, a očekávaný »Mesiáš«. Společnost měla v Mnichově asi 200 přívrženců. Hitler sice nebyl členem Společnosti Thule, ale často její akce navštěvoval. Pozdější špičky nacionálních socialistů, jako Wilhelm Frick, Rudolf Heß, Julius Streicher, Hans Frank a Alfred Rosenberg, byly vedeny naproti tomu na seznamech členů.

Kdo »objevil Hitlera«

Myšlení a struktury Řádu Germánů a Společnosti Thule se mnohdy shodovaly s tím, co tvořilo NSDAP: odvolávání se na germánství, sektářství, a zejména očekávání, že nějaký »vůdce« povede Německo k novým výšinám. A nakonec je třeba uvést Ditricha Eckarta, novináře pocházejícího z Norimberku, jehož mnozí historici označují jako skutečného »Hitlerova objevitele«. Společnost Thule mu byla blízká a byl posedlý myšlenkou, že německý národ je povolán k vykoupení světa. Eckart vymyslel frázi »Německo, probuď se!«, oslavoval Hitlera jako »vykupitele« a Hitler si očividně uvědomoval Eckartův význam při svém vzestupu. V knize Mein Kampf ho označil za »jednoho z nejlepších, který věnoval život procitnutí svého, našeho národa tvorbou i myšlením a nakonec i činem«.

Společnost Thule se na rozdíl od podobných seskupení snažila oslovit i dělnické kruhy. Dne 5. ledna 1919 vznikla Německá dělnická strana (DAP). Zakládajícím členem byl Gottfried Feder z Würzburgu. Založil Bojový svaz k potlačení úrokového otroctví, požadoval zestátnění bank a zrušení úroků. Požadavky, které široce převzala NSDAP. Hitler označil Federův spis Německý stát na národních a sociálních základech za »katechismus národního hnutí«.

Svobodná, nacionální strana

Leč mnichovská Německá dělnická strana nebyla unikátem, neboť strana podobného jména už existovala v Rakousku. Byla založena v Aussigu (dnes Ústí nad Labem). V roce 1902 se setkali v Reichenbergu (Liberec) zástupci dělnických spolků, aby připravili tento krok. Formální usnesení proběhlo 15. listopadu 1903 a 14.–15. května 1904 vydala strana první program. V něm stálo: »Jsme svobodná, nacionální strana, která se vší rozhodností bojuje proti reakčním snahám, proti feudálním, klerikálním a kapitalistickým výsadám, jako i cizáckým vlivům.« V květnu 1918 se strana přejmenovala na Německou nacionálně socialistickou dělnickou stranu (NSDAP), chtěla se tak vymezit vůči buržoaznímu německo-nacionálnímu hnutí. V roce 1920 zavedla hákový kříž a navázala kontakty s mnichovskou DAP. Hitler jako host párkrát nevýznamně vystoupil s projevy v letech 1920 a 1922. V roce 1924 se dokonce rozštěpila na Německý sociální spolek a Ochrannou jednotku, 4. května 1926 byla pak oživena jako NSDAP (Hitlerovo hnutí) a zcela se podřídila německé NSDAP a tím Hitlerovi.

Byla Hitlerova politická kariéra předurčená?

Počátky jednoho diktátora

Hitlerův původ

Hitler narozený 20. dubna 1889 v rakouském Braunau se v prvních letech života jevil jako naprosto neúspěšný. Jeho otec Alois Schickelgruber uzavřel třetí manželství s Klarou Pölzlovou, která byla o 23 let mladší. Alois byl v matrice veden nejdřív jako nemanželské dítě děvečky Marie Anny Schickelgruberové, jejíž jméno měl až do svých 40 let. Hitlerův údajný děda, mlynářský tovaryš Johann Georg Hitler uznal až teprve ve svých 84 letech tehdy celního úředníka Aloise Schickelgrubera za svého syna narozeného před manželstvím, a tím umožnil vnukovi nosit jméno Hitler. Je ironií osudu, že se Hitler, který by kvůli původu nemohl nikdy být přijat do SS, stal bojovníkem za »rasovou čistotu« germánství.

Svobodník

Na škole to Hitler daleko nedotáhl. Po deváté třídě z vyšší reálky odešel v 16 letech, dva roky se potloukal u matky v Linzi, v roce 1907 se rozhodl jít do Vídně a tam ho dvakrát nepřijali na výtvarnou akademii. Nějakou dobu bydlel v ubytovně pro bezdomovce a potom v mužském domově, protloukal se pomocnými pracemi a oddával se nacionálnímu snění v duchu völkisch (nacionalistického) hnutí. V květnu 1913 odešel do Mnichova, zřejmě i proto, aby unikl vojenské službě v Rakousku. Avšak policie ho našla a musel v Salcburku projít odvodem. Jako »nezpůsobilý« se vrátil do Mnichova, po vypuknutí první světové války se hlásil jako dobrovolník a sloužil v bavorském pěším pluku č. 16 jako spojka. Za zranění obdržel Železný kříž první třídy, byl povýšen na svobodníka, leč nadřízení u něho postrádali jakékoli velitelské vlastnosti.

Kontakt k DAP

Jeho ješitnosti přišlo vhod, že v roce 1919 byl pověřen zpracováním zprávy o antisemitismu. Již v ní dal najevo, že pro něho existují pouze dvě možnosti, jak eliminovat »rasovou tuberkulózu národů«: v podobě pogromů a také »plánovitým zákonným potlačováním« a odstraňováním domnělých židovských výsad. Hitler se stal členem vyšetřovací komise říšské branné správy v Mnichově k šetření okolností, které vedly k Mnichovské republice rad. Zradil přitom i své spolubojovníky z vlastního pluku. Počínal si tak dobře, že ho zaškolili jako propagandistického řečníka a měl sledovat politické strany a spolky. To ho přivedlo do těsného kontaktu s DAP, leč místo žádaného donašečství se Hitler v této odštěpené straně angažoval, nejdřív jako hlavní propagátor. Rychle se přišlo na jeho agitátorské schopnosti, pro DAP měly neocenitelnou hodnotu. Když byl 31. března 1920 Hitler vyřazen z armády, byl jako řečník tak žádán, že už mohl z honorářů žít.

Vzhledem k Hitlerově životopisu se až k tomuto bodu asi nedá mluvit o cílevědomosti. Nedokončil školu, neúspěšný malíř, ve válce to dotáhl pouze na svobodníka, donašeč – nic nesvědčilo o tom, že by tento muž měl být jednou tím, kdo byl »předurčen« a kdo povede Německo do nejtemnějších let jeho historie.

Byli by spojenci schopni zabránit vzniku třetí říše?

Důsledky první světové války

»Potupa z Versailles«

Hitlerovi přišly okolnosti po první světové válce vhod a nálada raných dvacátých let v Mnichově ještě více. Seskupily se zde početné pravicově radikální síly a v Mnichově sídlilo mnoho nacionalistických svazů. První světová válka vyvolala dokonce i mezi dělnictvem extrémní nacionalismus, proti němuž stál marxistický internacionalismus Nezávislé sociálnědemokratické strany Německa (USPD), jakož i komunistického Spartakova svazu, případně následně Komunistické strany Německa.

Po pádu německé monarchie, 9. listopadu 1918 předal říšský kancléř princ Max Bádenský vládní záležitosti předsedovi SPD Friedrichu Ebertovi. Když sociální demokrat Philipp Scheidemann vyhlásil v Berlíně téhož dne republiku, vznikaly v továrnách, kasárnách a lazaretech takzvané rady vojáků. Střety mezi sociálními demokraty a komunisty si vyžádaly na ulicích a shromážděních mnoho raněných a mrtvých. Dne 11. listopadu vstoupilo v platnost příměří mezi Německem a západními spojenci. Následoval pokus o zřízení republiky rad v Bavorsku, který potlačily říšské ozbrojené síly a dobrovolnické sbory (freikorps) a konečně 28. června 1919 byla podepsána versailleská mírová smlouva.

Válečná vina a reparace

Německo přišlo o kolonie a kolem 70 000 km^2 státního území. Sársko bylo dáno pod správu Společnosti národů. Ozbrojené síly byly omezeny na 100 000 mužů, vojenské námořnictví na 15 000. Byl stanoven zákaz tanků, těžkého dělostřelectva a vojenských letadel. Bylo zapovězeno umísťování německých jednotek na územích po levém břehu Rýna a 50 km na pravém břehu. Jedině Německo mělo nést vinu za válku a uhradit obrovské reparace. Do 31. prosince 1923 to činilo kolem 8,5 miliardy marek ve zlatě v hotovosti nebo ve zboží. Součástí smlouvy byl statut Společnosti národů, do níž ale směla poražená země vstoupit teprve v roce 1926. V Německu se tyto podmínky převážně považovaly za nespravedlivé.

Nezaměstnanost

Dvacátá léta se vesměs oslavují jako »zlatá dvacátá«. Leč zlatá byla jen pro malou část obyvatelstva. Po skončení války měly »dočasné ozbrojené síly« ještě 420 000 mužů, z nichž muselo být nyní propuštěno přes 300 000 mužů, z toho 30 000 důstojníků. Rostl počet nezaměstnaných a ve velkých městech i počet lidí bez přístřeší, kteří si museli nějaké místo na přespání pronajímat na pár hodin. Nedostávalo se potravin, špatné bytové podmínky a podvýživa vedly k drastickému nárůstu nemocí, zejména tuberkulózy, typické nemoci z nedostatku.

Hyperinflace

Hyperinflace doposud nevídaných rozměrů téměř úplně ochromila ekonomiku. V říjnu 1923, v posledním inflačním měsíci stála libra másla šest bilionů marek, jedno vejce osmdesát miliard a sklenice piva 150 miliard. I ti, co měli práci, si to těžko mohli dovolit a nezaměstnaní už vůbec ne. Dne 15. listopadu 1923 začala říšská vláda vydávat rentovou marku a stanovila směnný kurs rentové marky na jeden bilion papírových marek. Říšskému ministru financí Hansu Lutherovi se podařilo omezením peněžního oběhu a drastickými úspornými opatřeními udržet stabilitu nové měny až do 30. srpna 1924, kdy byla nahrazena říšskou markou krytou zlatem. To ale nic neměnilo na tom, že válka a inflace přivedly miliony Němců do bídy.

Shromáždiště ztroskotanců

Německá dělnická strana byla v prvních letech své existence nevýznamnou odštěpeneckou skupinou, její přívrženci se scházeli po mnichovských hospodách a Hitler v ní měl členskou legitimaci číslo 55. Jeho demagogické schopnosti mu přinesly pověst rozeného řečníka, agitátora. Cíleně využíval nespokojenost obyvatelstva. Jako shromáždiště mu sloužila DAP, kterou 24. února 1920 změnil na NSDAP.

Požadavky

Na prvním masovém shromáždění přejmenované strany v mnichovské pivnici byl oznámen program 25 bodů, který byl napsán tak, aby se zalíbil masám, a který nepokrytě oznamoval ničivou politiku NSDAP. Kromě jiného žádal zrušení versailleské mírové smlouvy. Občany by směli být pouze »příslušníci (Volksgenossen) německé krve«, Židé byli vyloučeni. Cizinci by měli být vypovězeni, pokud by nebyl dostatek výdělečných a životních možností pro občany. Požadavkem bylo převzetí řízení velkých obchodních domů, které většinou patřily židovským spoluobčanům, trest smrti »zločinným zrádcům lidu«, také boj »proti vědomé politické lži a jejímu šíření tiskem«. Program přísahal na »mravnost a morální cítění germánské rasy« a proklínal »židovsko-materialistického ducha«.

Soukromá armáda

V Bavorsku nastal po neúspěšném pokusu o vyhlášení republiky rad chaotický stav. Propuštění pruští důstojníci se odsud snažili o obnovení hohenzollernské monarchie, zatímco se v téže době Deutsch-Völkische Schutz- und Trutzbund (Německý národní svaz obrany a vzdoru) se zasazoval o nordické obyčeje, nové pohanství, odvetnou válku a bezúročnou ekonomiku. NSDAP rychle rostla. V roce 1923 měla už 55 000 členů a Hitler usoudil, že je načase postavit vlastní soukromou armádu, SA.

Zbytky zásob pro SA

Opíral se o kapitána Ernsta Röhma z divizního štábu reichswehru, který zabezpečil kontakty k dalším armádním svazkům. Zprvu oblékali SA šedé uniformy frontových vojáků, potom se podařilo NSDAP pořídit zbývající zásoby 13 500 hnědých košil, které předtím patřily k tropickým uniformám císařské armády. Dne 26. února 1923 nařídil Hitler NSDAP a SA hnědou košili povinně. Jelikož nemohl přiznat, že obléká svou armádu do zbytků, povýšil hněď na barvu země. Hnědá barva prý symbolizuje spojitost NSDAP s německou rodnou půdou a měla ukázat, že strana frontových vojáků a dělníků se stala lidovou stranou otevřenou všem.

Pokus o puč v Měšťanském pivovaru

Spoléhaje na SA a na náladu mezi obyvatelstvem přikročil Hitler, který byl znám svou netrpělivostí, 8. listopadu 1923 k činu. Když v mnichovském Měšťanském pivovaru zasedala skupina nestranického bavorského ministerského předsedy Gustava von Kahr, dal Hitler oděn do černého pláště obklíčit pivovar, vystřelil z pistole do stropu a vyhlásil »národní revoluci«. Prohlásil bavorskou a říšskou vládu za svrženou a ohlásil »pochod na Berlín«. Příslušníci SA sice zpustošili redakční prostory novin Münchner Post a demonstranti Německého bojového svazu se seskupili na pochod k Feldherrnehalle, ale pokus o puč ztroskotal. Při potyčkách s bavorskou policií zemřelo čtrnáct demonstrantů a tři policisté. NSDAP, KPD (Německá komunistická strana) a Německá národní strana svobody (Deutschvölkische Freiheitspartei) byly zakázány. Dne 1. dubna 1924 byl Hitler odsouzen k pěti letům vězení v Landsbergu, avšak již po pěti měsících byl v prosinci předčasně propuštěn. Za pomoci generálmajora ve výslužbě profesora Karla Haushofera a jeho asistenta Rudolfa Heße využil čas k sepsání knihy Mein Kampf. Diletantsky provedený puč velebili nacisté v následné době nesnesitelným způsobem. Účastníkům udělila strana Řád krve (Blutorden) jako nejvyšší vyznamenání. Vlajka s hákovým křížem, kterou pučisté nesli s sebou na cestě k Feldherrnhalle, se stala »vlajkou krve«. Dotekem s ní se posvěcovaly stranické vlajky a standarty SS.

Posílení nároku na moc

Po propuštění z Landsbergu začal Hitler reorganizovat NSDAP a v únoru 1925 ji znovuzaložil. Prosadil přísný »vůdcovský princip«, který mu zajistil neomezenou moc. V roce 1926 zavedla strana »německý pozdrav«, vlastně Mussoliniho nápad, zatímco italský fašistický vůdce převzal pruský pochodový krok pod názvem »passo romano«. Hitler si vytvářel soukromou armádu, označil příslušníky SA za politické vojáky a propůjčoval jim vymyšlené služební hodnosti. Kromě SA už vznikly také SS, které mu byly povinovány naprostou věrností. Oporou mu byli kapitán ve výslužbě Hermann Göring a chovatel drůbeže a zástupce firmy s hnojivy Heinrich Himmler. Připojil se také Julius Streicher, učitel propuštěný ze školních služeb kvůli mravnostním přečinům, jehož štvavý plátek Der Stürmer se stal Hitlerovým nejoblíbenějším čtivem. Podporu našel Hitler u německo-nacionalistického nakladatele Alfreda Hugenberga, v jehož novinách mohli nacionální socialisté zveřejňovat své šílené myšlenky a vyzývat k boji proti nenáviděné výmarské republice.

Jedním z nejoddanějších Hitlerových ctitelů byl už v té době Joseph Goebbels. V roce 1924 založil místní skupinu NSDAP v Mönchengladbachu a podobně jako Hitler byl patologickým nepřítelem Židů. S „vůdcem“ ho spojovaly stejné řečnické schopnosti, které dokonale používal a které z něho udělaly nejdůležitějšího propagandistu v NSDAP.

Úloha spojenců

Vzhledem k hospodářské slabosti Německa a s ohledem na posílení radikálních sil se západní spojenci v červnu 1929 dohodli na plánu pojmenovaném po americkém ekonomickém expertovi Owenu Youngovi. Reparační splátky se měly rozložit až do roku 1988. Dále slíbili, že k 30. červnu 1930 předčasně opustí Porýní a z větší části obnoví německou suverenitu. Válečné dluhy mohla Říše splácet z velké části pouze kredity z USA, takže Německo bylo pádem newyorské burzy, černým pátkem 25. října 1929, velmi silně postiženo. Následná světová hospodářská krize vedla v Německu k dramatickému nárůstu nezaměstnanosti a byla to NSDAP, která profitovala z návalu nespokojených. Ani Youngův plán už na náladě nic moc nezmohl. Proti němu se postavila pravicová seskupení kolem Hugenberga a také NSDAP útočila proti »úrokové porobě až do třetí generace«. Referendum proti novým reparačním opatřením 22. prosince 1929 ztroskotalo, ale NSDAP vyšla z potyček se ziskem.

Přívrženci

NSDAP se stala mezitím silně semknutou kádrovou stranou a ostatní strany svou celistvostí a disciplínou vysoce převyšovala. Až do voleb do říšského sněmu v roce 1928 byla pouze jednou z mnoha antisemitsko-nacionalistických stran a dostala jenom 2,6 procent odevzdaných hlasů. Navenek se prozatím vyhýbala zdůrazňování antisemitismu, aby neodstrašila hlavně střední vrstvy. Místo toho vsadila na následky světové hospodářské krize a na zahraniční politiku. V dělnických kruzích nacházela slabou oporu, zatímco u rolníků vyhrála. Oslovila rovněž řemeslníky a živnostníky, kteří se obávali »židovské konkurence«, ale i studenty a úředníky.

Parlamentní úspěch

Dne 14. září 1930 se NSDAP podařilo prosadit se do parlamentu. Byla po sociální demokracii druhou nejsilnější parlamentní frakcí s 18,3 procenta. V říjnu 1931 vytvořily NSDAP a Hugenbergova Německá nacionální lidová strana (Deutschnationale Volkspartei) s jinými nacionalistickými seskupeními »Harzburgskou frontu« s cílem způsobit pád výmarské republiky. Avšak do prezidentského volebního boje šly opět vlastní cestou. Krátce nato, ve volbách 31. července 1932 představovalo 230 poslanců NSDAP nejsilnější parlamentní frakci. Měla ale problém – Hitler byl zbaven rakouského občanství a byl bez státní příslušnosti.

Hitler v cíli

V roce 1932 docházelo po celém Německu ke krvavým potyčkám v sálech a na ulicích mezi přívrženci radikálních stran zleva a zprava. Byly zakázány SA a SS. V Reichstagu se nacionální socialisti a komunisti snažili všemi prostředky bránit v práci lidového zastupitelstva. Říšský kancléř Heinrich Brüning musel opakovaně vyhlašovat zvláštní opatření, aby alespoň z poloviny zachoval akceschopnost. Dne 30. května 1930 odstoupil, následoval Franz von Papen, který se mohl opírat výlučně o německé nacionalisty. Klonil se k nacionálním socialistům a snažil se naklonit si Hitlera zrušením zákazu SA a SS. Nakonec se už po červencových volbách do říšského sněmu zasadil o opětovné rozpuštění říšského sněmu a stanovení nových voleb. Z nich vyšla NSDAP v listopadu 1932 s 33,1 procenty jako nejsilnější strana. Koaliční rozhovory von Papena s Hitlerem o vstupu do vlády ztroskotaly. Na krátkou dobu vystřídal říšského kancléře von Papena generál Kurt von Schleicher. S odvoláním na státní stav nouze se snažil získat říšského prezidenta Paula von Hindenburga pro rozpuštění říšského sněmu a přeložení nových voleb na neurčitou dobu, avšak ten to odmítl. Místo toho jmenoval Hitlera 30. ledna 1933 novým říšským kancléřem, nejtemnější období Německa začalo.

»Odpůrci smeteni«

Hitler se nikdy netajil pohrdáním stranami. »Politické strany mají sklony ke kompromisům, ke světonázoru nikdy. Politické strany samy počítají s politickými protivníky, světové názory proklamují svou neomylnost,« napsal v Mein Kampfu. Neúnavně mluvil o »bezohledné rozhodnosti«, s níž mínil zlomit odpor, »potlačit«, »rozdrtit«. A doopravdy se Hitler okamžitě po převzetí moci šmahem zbavoval neoblíbených konkurentů a zřídil stranu jednoho muže, lépe řečeno – diktaturu jednoho muže, která mimochodem nikdy nenašla oporu u dělníků. V roce 1935 byl například členem NSDAP sice každý třetí učitel, leč pouze každý dvacátý dělník. Hindenburg na Hitlerův nátlak rozpustil 1. února 1933 říšský sněm a stanovil nové volby na 5. března.

Legitimovaly volby Hitlerův režim?

Upevnění moci

Odstavení odpůrců

Po převzetí moci se nacionální socialisté neprodleně pustili do upevňování moci a odstavení odpůrců. Jako první přiměl Hitler říšského prezidenta Hindenburga, aby 4. února 1933 podepsal dekret o »ochraně německého lidu«, kterým umlčel nezávislý německý tisk a prakticky znemožnil možnost shromažďovat se. Krátce nato, 22. února, vydal Hermann Göring jako pruský ministr vnitra pověstný »rozkaz střílet«, s nímž udělal z SA a SS pány ulice. Dokonce i při nevinných diskusích se mohli hnědí výtržníci považovat za »napadené« a směli zahájit střelbu. Ještě téhož dne zřídil Göring »pomocnou policii«, která se skládala z 80 procent z mužů SS a SA, zbytek tvořily »ocelové helmy«. V celé Říši začala vlna zatýkání, která údajně měla sloužit pouze k tomu, aby se zabránilo »bolševickému státnímu převratu«.

Göring od policie střílení přímo vyžadoval, neboť ve výnosu stálo: „Policisty, kteří při výkonu služby použijí střelnou zbraň, budu krýt bez ohledu na následky použití střelné zbraně; kdo naproti tomu ve falešné ohleduplnosti selže, musí počítat s následky ve služebně trestním řízení.“

Požár říšského sněmu

Když se 27. února 1933 ocitl říšský sněm v plamenech, byli na místě Hitler, Göring, Goebbels a von Papen a okamžitě určili viníky: komunisty. Hitler označil požár za »znamení z nebes« a za signál, aby se nyní postupovalo ještě nemilosrdněji proti všem opravdovým a domnělým protivníkům. Ve svém deníku Goebbels plesal nad tím, že už v noci byli zatčeni všichni komunističtí funkcionáři: »Když bude kladen odpor, pak je ulice volná pro S. A. […] Teď můžeme vzít všechno. Opět chuť žít!« Nacionální socialisté zatkli jako žháře Holanďana Marinuse van der Lubbe. Říšský soud v Lipsku ho odsoudil k smrti, v roce 1934 byl popraven.

Pozastavení základních práv

Dne 28. února Hindenburg široce omezil platnost základních práv. »K odvrácení komunistických násilných činů ohrožujících stát« byly nyní »omezeny osobní svoboda, svoboda projevu včetně svobody tisku, shromažďovací právo, bylo povoleno porušení listovního, telegrafického a telefonického tajemství«, právě tak »nařízení k domovním prohlídkám a zabavení majetku a omezení také mimo jinak zde určené zákonné hranice«. Goebbels byl spokojen: »Následovalo zatčení za zatčením. Nyní vymýtíme rudý mor do kořene. Odpor se nikde neobjevuje.«

Volby do říšského sněmu

Hitler si chtěl nechat mocenské postavení potvrdit národem, takže Němci museli znovu volit do sněmu. Riziko jim nehrozilo, protože političtí protivníci byli zastrašeni násilím a terorem a zahrnuti zákazy. Přes štvanici získala KPD 5. března 1933 ve volbách do říšského sněmu 81 mandátů. NSDAP naproti tomu zaostala za svým očekáváním. Získala jen 44 procent hlasů, s hlasy německých nacionálů se dostal Hitler na 52 procent.

Zmocňovací zákon (Ermächtigungsgesetz)

Aby Hitler mohl zřídit diktaturu »legálně«, použil množství lží a triků a sněmu předložil »zmocňovací zákon«, tedy zákon o plných mocích, jež měl platit jenom čtyři roky. Ujišťoval, že bude použit jenom v nezbytném případě, že neohrozí ani existenci říšské rady, ani říšský sněm. Na rozhodujícím zasedání říšského sněmu 23. března 1933 hlasovaly pro zákon kromě mála výjimek frakce Centrum a malé občanské strany. Osmdesát jedna komunistických poslanců a kolem dvaceti sociálnědemokratických poslanců se hlasování účastnit nemohlo, byli už zatčeni nebo na útěku. Frakce SPD sice semknutě hlasovala proti zákonu, opuštěním zasedání by mu ale byla mohla zabránit. Parlament by pak nebyl usnášeníschopný. Leč neblahý »zmocňovací zákon« takto mohl nabýt platnosti. Goebbels opět triumfoval: »Nyní jsme pány země i ústavně. […] Od této chvíle začne střet s odbory. Nebudeme mít klid, dokud nebudou beze zbytku v našich rukou,« zapsal si a 17. dubna zaznamenal vlastní cíl nacionálních socialistů: »Za rok máme v rukou celé Německo.« Tolik času ani nepotřebovali, neboť NSDAP se s bezpříkladnou důsledností zmocnila celé země a zřídila svou hrůzovládu. Dne 22. dubna 1933 se prosadil Hitler i ve vládě jako samovládce. Už se nehlasovalo, rozhodoval »vůdce« (Führer) sám.

Rozpuštění stran

Komunistická strana již byla rozpuštěna, nyní se začali nacionální socialisté mstít sociálním demokratům. Tisíce jich byly vzaty do »ochranné vazby« a poslány do koncentračních táborů.

Dne 22. června 1933 prohlásili nacisté SPD za stranu nepřátelskou státu a národu. Pravicové strany se zániku nebránily. Německá lidová strana DVP (Deutsche Volkspartei) už stejně směřovala k rozpuštění, neboť mnoho členů, zejména z hospodářské sféry, přešlo k NSDAP. Dne 4. června 1933 oznámil předseda Eduard Dingeldey konec existence DVP. Tento krok učinila už 28. června 1933 Státní strana (Staatspartei), bývalá Německá demokratická strana. Stranu Centrum, představitelku politického katolicismu, nacionální socialisté ještě několik týdnů potřebovali. Hitlerovi záleželo na konkordátu s Vatikánem a předčasný zákaz by mohl jednání narušit. Když byl 8. července 1933 konkordát parafován a 20. července podepsán, stala se i strana Centrum nadbytečnou. V zahraničí konkordát sice posílil pověst nacionálně socialistické vlády, Hitler nicméně už nemusel brát na katolíky v Německu žádný ohled.

Německá nacionální lidová strana DNVP (Deutschnationale Volkspartei), která byla ve »vládě národní koncentrace« a posloužila Hitlerovi k odrazu, se mylně domnívala, že může Hitlera jako koaličního partnera krotit. Alfred Hugenberg byl ve vládě ministrem, von Papen byl vicekancléřem. Nacionální socialisté známým způsobem DNVP předhodili, že je stále více marxisticky rozkládaná. Hugenberg si myslel, že na nikoho, kdo s ním spolubojoval jako německý nacionál, nemůžou vztáhnout ruku, leč 27. června musel odstoupit z ministerského křesla a následujícího dne oznámit rozpuštění strany, která se už jmenovala Německá národní fronta (Deutschnationale Front).

»Röhmův puč«

Smrtící brutalita, s níž nacionální socialisté vládli, se projevila v roce 1934 při takzvaném Röhmově puči. Ernst Röhm patřil k prvním Hitlerovým přívržencům a po nějaké době strávené v Bolívii byl v roce 1930 pověřen reorganizací SA. V hierarchii byl mužem číslo 2 po Hitlerovi. Bojůvky SA terorem zastrašovaly nejen politické protivníky, ale i obyčejné občany, což bylo zcela v duchu strany. Během pár let – od roku 1930 do roku 1934 – stoupl počet příslušníků SA ze 70 000 na 4,2 milionu. Röhmovým cílem byl ozbrojený stát (Wehrstaat) s SA jako milicí a splynutí SA a ozbrojených sil pod jeho velením s vyloučením generality.

To však odporovalo Hitlerovým představám. Röhm zamýšlel »druhou revoluci«, kterou si Hitler nepřál. Hitler plánoval dobýt »životní prostor na východě« a k tomu nepotřeboval SA, nýbrž armádu. Ještě 1. prosince 1933 vzal Röhma do vlády, v lednu 1934 děkoval svému »milému Ernstovi« za jeho »nehynoucí služby« a »děkoval osudu, že smí takového muže označit za svého přítele a spolubojovníka«. Ve vzpomínce na staré časy a snad i v mylné představě, že by Hitler mohl prokázat vděčnost, to Röhm přehnal. Počátkem února 1934 žádal: »Celková obrana země je doménou SA. Úlohou armády je vycvičit mužstvo a velitele a předat je SA jako hotový materiál. Vojenští velitelé vystupují jako ,poradci‘ vedle velitelů SA.« Když pak Röhm 18. dubna mluvil v projevu o »nepochopitelné mírnosti« nového režimu vůči »nositelům a pomahačům starého a ještě staršího systému« a žádal »bezohledné odklizení«, nepopudil si vůči sobě jen armádu, ale i SS a stranu. Hitler se postavil za armádu.

A problém vyřešil svým způsobem. Zavedl v armádě znak NSDAP jako poděkování za to, že ho říšský ministr obrany Werner von Blomberg podporoval, a poté se Hitler rozhodl Röhma odstranit. Göring mezitím nařídil shromažďovat podklady o jeho homosexualitě. Dne 30. června 1934 odjel Hitler do Bad Wiessee a zatknul Röhma s řadou velitelů, které si šéf SA povolal. Když neuposlechl výzvy k sebevraždě, byl den na to zastřelen v Mnichově-Stadelheimu. Dalších asi 200 vysokých funkcionářů SA zemřelo v Mnichově a Dachau. Hitler, Göring a Goebbels využili příležitosti zbavit se i dalších, kteří by jim věděním o některých věcech mohli být nebezpeční nebo se postavili nacionálním socialistům do cesty. Generál Kurt von Schleicher s manželkou byli zavražděni ve svém domě v Neubabelsbergu, podobně generálmajor Ferdinand von Bredow. Rozloučit se se životem musel i bývalý říšský organizační vedoucí NSDAP Gregor Strasser, který byl popraven ve sklepích hlavního stanu gestapa v ulici Prince Alberta v Berlíně. Goebbels ho už v roce 1928 označil za »ďábla celého hnutí«. Hitler schválil vražedný čin na zasedání vlády 3. července jako akt »nouzové obrany státu« a nechal schválit zákon k dodatečné legalizaci »opatření provedených 30. června, 1. července a 2. července 1934 k potlačení velezrádných útoků«.

Table of Contents

Úvod

Vznik nacionálně socialistického státu

Založil NSDAP Hitler?

Počátky nacionálních socialistů

Latentní antisemitismus

Blouznění o »bílých árijcích«

Kdo »objevil Hitlera«

Svobodná, nacionální strana

Byla Hitlerova politická kariéra předurčená?

Počátky jednoho diktátora

Hitlerův původ

Svobodník

Kontakt k DAP

Byli by spojenci schopni zabránit vzniku třetí říše?

Důsledky první světové války

»Potupa z Versailles«

Válečná vina a reparace

Nezaměstnanost

Hyperinflace

Shromáždiště ztroskotanců

Požadavky

Soukromá armáda

Zbytky zásob pro SA

Pokus o puč v Měšťanském pivovaru

Posílení nároku na moc

Úloha spojenců

Přívrženci

Parlamentní úspěch

Hitler v cíli

»Odpůrci smeteni«

Legitimovaly volby Hitlerův režim?

Upevnění moci

Odstavení odpůrců

Požár říšského sněmu

Pozastavení základních práv

Volby do říšského sněmu

Zmocňovací zákon (Ermächtigungsgesetz)

Rozpuštění stran

»Röhmův puč«

Pozadí režimu

Podporovali Hitlera vysocí představitelé ekonomického světa?

Nacisté pro obnovu

Byly SS elitou nacistického státu?

SS jako opora režimu

Omezil se národní socialismus na Německo?

NSDAP na cestě k »celosvětové« organizaci

Nacistické mýty a skutečnost

Oživili nacisté staré kulty?

Hitler a vytváření mýtů

Těšily se ženy zvláštní péči?

Producentky dětí pro Vůdce

Postaral se Hitler o plnou zaměstnanost?

Báje o boji proti nezaměstnanosti

Holocaust

Mohli jsme to vědět?

Pronásledování Židů a Němců

Chtěli nacisté úplné zničení Židů?

Konečné řešení

Druhá světová válka

Plánovali nacisté už od začátku válku?

Národně socialistické expanzivní snahy

Znamenal Stalingrad obrat?

Prohraná válka

Závěr

Příloha