Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

David Boadella, Jacqueline A. Carletonová, Esther Frankelová, Eunice Rodriguesová

BIOSYNTÉZA (ukážka)

Výbor z textů

Přeložil Eliáš Škrdlant

Editorka Barbora Janečková

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a. s.

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 4664. publikaci

Odpovědná redaktorka Zuzana Marie Kostićová

Sazba Filip Říha

Návrh a grafi cká úprava obálky Michal Němec

Počet stran 128

První vydání, Praha 2012

Přeloženo z anglických originálů z časopisů Journal of Biodynamic Psychology, Energy & Character a ze záznamů proslovených přednášek.

Original edition © International Institute of Biosynthesis, v z. Český institut Biosyntézy

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2012

Ilustrace na obálce převzata z textu Frankel, Esther: Systemic Intervention in Biosynthesis:

how work with relational field with families, in: Energy & Character, 37/May 2009.

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

ISBN 978-80-247-4135-2

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7251-6 pro formát EPUB

BIOSYNTÉZA – VÝBOR Z TEXTŮ

MUDr. Vladislav Chvála

Vydavatelství Grada vydává sborník o biosyntéze. Přečetl jsem texty tohoto sborníku a domnívám se, že je to prospěšný projekt, i když se nemusí setkat jen s příznivým ohlasem. Z mého hlediska lékaře a psychoterapeuta pracujícího v oboru psychosomatické medicíny jde o texty z oblasti, která na našem knižním trhu dlouhodobě schází. Bioenergetika, biosyntéza a další terapeutické směry odvíjející se od významného rakouského lékaře, psychoanalytika a psychoterapeuta Wilhelma Reicha se svobodně rozvíjejí v USA a v západních státech Evropy, zatímco u nás jsou téměř neznámé. Přitom pro psychosomatickou medicínu jsou to texty zásadní. Pro psychosomatické pacienty totiž ani biologická medicína založená na důkazech, ani psychoterapie založené pouze na rozhovoru, nemají moc co nabídnout. V obou modech léčby může sice dojít k úlevě nebo změnám, ale spíše za cenu přizpůsobení pacienta metodě – v případě biologické medicíny od části potíží mohou ulevit léky (např. analgetika u bolesti), v případě obvyklé psychoterapie úlevu může přinést pochopení souvislostí, proměna postoje nebo změny v prostředí pacienta. Na organizmu pak je, zda také symptomy přestane vytvářet nebo ne. Teprve metody založené na Reichových výzkumech míří u psychosomatického pacienta do černého – analyticky vzdělaný psychoterapeut s pacientem vede rozhovor a současně se ho dotýká. Mluví současně jak jazykem duše tak těla. Pracuje se vztahem a přitom (jak nepředstavitelné pro analytika!) se pacienta dotýká na významných místech těla. Toto tabu může být také nejčastějším důvodem k nedorozumění či odmítnutí metody ze strany českých psychoterapeutů. Pro lékaře budou texty představovat zase jinou potíž – nevědí nic o vztahu, přenosu a protipřenosu a navíc pojem ‚energie‘, pro biosyntézu a bioenergetiku zásadní, bude pro ně nepochopitelný, když není spojován ani s malým ani velkým Krebsovým cyklem či koenzymem-A, jak byli dosud zvyklí. Dlouhodobá izolace tohoto směru uvažování, jak od ostatních PT směrů tak od medicíny zanechala na něm své stopy. Mnohé pojmy se nám mohou zdát obsolentní, nebo použity poněkud starobyle, když udržují duch reichiánské tradice, zatímco v ostatních PT a v medicíně byly již diskutovány, pozměněny nebo vyřazeny z používání. To se znovu týká nejvíce pojmu energie, jehož používání v oblasti psychologie bylo opakovaně kritizováno dokonce i fyziky, kteří si osobují právo na tento pojem v rámci obrazu fyzikálního světa, plného energií. Na rozdíly v používání pojmů se můžeme dívat skrze prsty, nebo jako na příležitost obohatit náš svět psychoterapie a medicíny o nové metafory, nové způsoby uvažování o nemoci. Zvláště poučné jsou v tomto směru kazuistiky jednoho z hlavních autorů sborníku, Davida Boadelly. Ty jsou pro psychoterapeuta přesvědčivé, pokud už třeba teoretické úvahy Boadellovy nebo spíše dalších autorů nemusí být bez znalosti původní literatury srozumitelné. Sám Boadella je respektovaným členem Evropské asociace psychoterapeutů, kde má na starosti výzkum psychoterapeutických metod. Biosyntéza, kterou založil a dále rozvíjí je uznávanou metodou v Evropě a měla by najít své místo i u nás. Od minulého roku máme pro zdravotnictví akreditovaný výcvik v biosyntéze i u nás. Při malé pozornosti, kterou věnuje naše lékařská odborná veřejnost psychosomatické problematice, to není málo. Sborník, který právě držíte v rukou, dobře doplní začínající zájem o tuto oblast.

V Liberci 27. 7. 2011

PŘENOS, RESONANCE A INTERFERENCE

David Boadella

PROPOJOVÁNÍ A VZTAHOVÁNÍ SE (BONDING)

Když se emoční potřeby dítěte setkávají s emoční reakcí matky či otce, která je s nimi v rozporu, objevuje se vzorec interference. Zdravá a neneurotická výchova se naopak zakládá především na vzorci resonance. Když se objevuje přenos a protipřenos, také se jedná o interferenční vzorce. Znamená to, že se odehrává cosi mezi klientem a terapeutem, mezi tím, komu je pomáháno a tím, kdo pomoc poskytuje. Projevuje se vzorec či pole, které jistým způsobem rozrušuje jejich vztah. Když je vztah porušen na straně klienta, jedná se o přenos. Když na straně terapeuta, říká se tomu protipřenos.

Podstata přenosu spočívá v tom, že daná porucha vztahu v sobě zrcadlí dřívější interferenční vzorce klienta. Jinými slovy, klient projikuje tentýž interferenční vzorec do nového vztahu a vyvolává v něm poruchy. V terapii je však interferenční vzorec zvědomován. Když terapeut pracuje s přenosem, pokouší se zjistit, na co se interference váže. Když zkoumá, kde se dotýká jeho samotného, pracuje na svém vlastním protipřenosu, a snaží se jej překonat. Když zjišťuje, čeho se týká interference u klienta, a když sám klient zkoumá svou interferenci, dozvídá se něco o svém přenosu a překračuje jej. Překročení přenosu ústí v nový vzorec resonance mezi klientem a terapeutem.

Na celé záležitosti je složité to, že v reálném kontaktu klienta a terapeuta se projevuje přenos i protipřenos. Vzorce interference bojují se vzorci resonance. Resonance se usiluje od interference osvobodit. Je to, jako když ladíte rádio: když ho zcela nevyladíte, napůl slyšíte vysílání, které chcete, a napůl další vysílání, o něž nestojíte. Snažíme se vyladit rádio tak, abychom měli jasný signál. To znamená zbavit se interference.

Myslím, že jiný způsob jak překládat termín „resonanční vzorec“, by bylo mluvit o vazbě mezi lidmi; ať už mezi dítětem a rodičem nebo mezi dvěma dospělými, kteří spolu řeší nějaký svůj společný problém. Když mluvíme o „vzorcích interference“, máme na mysli poruchy propojování a vztahování se (bonding) – jedná se o zablokované vztahování se či pseudovztahování se. Nyní bych rád zevrubněji probral některé z těchto poruch a vzorců.

ATTACHMENT A DETACHMENT

Rád bych se zaměřil na dvě extrémní poruchy resonance. Když nám totiž budou zřejmé tyto extrémy, pomůže nám to pochopit stavy, které se nalézají mezi nimi. Extrémy jsou přílišný attachment a přílišný detachement. Situace přílišného detachmentu je typická pro některé dřívější analytické terapie, v nichž byla role terapeuta chápána velmi profesionálně. Terapeut poměřoval vzdálenost mezi sebou a klientem takto: „Když si k němu sednu příliš blízko, vznikne z toho příliš silná participace. Zvolím tedy větší vzdálenost.“

Freud si sedával za své pacienty – ti ho při terapii neviděli. Někdo přišel s vysvětlením, že Freuda uváděl přímý oční kontakt do rozpaků. Psychoanalytici se vztahovali k uším klienta – jednalo se o vztah tohoto typu a byl v něm přítomen jistý odstup. Také v psychiatrii a celé lékařské tradici se klade důraz na jistý odstup, jenž umožňuje zachovat si objektivitu. O tom, že lékaři používají odlidštěný jazyk, aby nezapadli do přílišné lidskosti, bylo sepsáno mnoho výzkumných prací.

Pak do toho vstupuje Wilhelm Reich, který začal prosazovat důležitost dotyku. Lékaři se podle své tradice dotýkali těla pacienta jen vědeckým způsobem. A ti, kteří zkoumali mysl a emoce, neměli žádný důvod dotýkat se těla. To je součást lékařského odstupu. Tabu dotyku, jež vyplývá z příliš nestranného, vědeckého a profesionálního přístupu, ve skutečnosti interferuje s důvěrou klientů. Nikdo si nevylije své srdce do ucha terapeuta, který zastává v podstatě roli magnetofonu.

Druhým extrémem je přílišný attachment. Terapeut a klient se zaplétají do jistého druhu symbiózy. Terapeut se může cítit být vtažen do klientových potřeb, jež ho začínají ohrožovat. Neumí se z nich však dostat. Vzniká tak vztah, v němž jeden člověk vysává druhého.

Tyto dvě extrémní podoby detachmentu a attachmentu můžeme chápat jako schizoidní a hysterickou polohu, o níž mluví Frank Lake (1). Jedna z nich funguje jako schizoidní poloha „udržení si odstupu“ a druhá jako hysterická poloha „udržení s blízkosti“. Dotýkáme se tedy přílišné blízkosti, nedostatečně vytvořených hranic. Později se dostanu k tomu, že různé charakterové typy inklinují vždy k jednomu z těchto extrémů. Někteří lidé budou přitahováni k jednomu z nich, jiní k druhému. Pamatujte si prosím, že obě polohy představují interferenci, jež člověku brání v nalezení skutečného propojení a vztahu.

Někde jinde, mimo interferenci, pak existuje vztah mezi pomáhajícím a tím, kdo pomoc přijímá, v němž není přítomen strach z blízkosti. Tento vztah se nenalézá na půl cesty mezi našimi extrémy, neboť se nejedná o žádný kompromis mezi nimi. Není uvězněn v příliš objektivním přístupu, kdy terapeut s odstupem poslouchá klientova slova, a udržuje přitom značnou emocionální vzdálenost. Vzniká v něm skutečný kontakt, který má zároveň jasné hranice, takže terapeut není zaplavován klientovými potřebami. Frank Lake líčí, jak hysteričtí lidé se svou potřebou pevně se držet druhého umí jisté druhy terapeutů v podstatě sníst. Snědí je na emocionální rovině. Když se terapeutovi stává, že mu pacient osmkrát telefonuje během jednoho večera, znamená to, že si myslí, že jeho rolí je sytit pacientovy potřeby. Soucit se v jistém bodě může přesmyknout do zmatku. Výsledek pak není pacientovi nápomocný.

Míním tedy, že přílišné odpoutání a přílišné připoutání představují nepěknou mizérii, která se může projevit v oblasti přenosu a protipřenosu. Terapeut potřebuje mít k dispozici jak schopnost vstoupit do kontaktu, tak schopnost stáhnout se zpátky k sobě samému. Perls často mluvil o rytmu kontaktu a stažení se. To v podstatě odpovídá Reichově pojetí „pulzace“, která v sobě zahrnuje pohyb směrem do světa i pohyb zpět směrem k sobě. Myslím, že když člověk umí být sám sebou a také umí vyjít do světa a být opravdově s druhými, a potom se navrátit sám k sobě, tak nejlepším způsobem napomáhá tomu, aby se resonance vymanila z interferencí.

MASKA, STÍN A SELF

Na přenos a protipřenos můžeme nahlížet také v intencích tří Reichových existenciálních vrstev. Reich sám je nikterak nevztahuje k problematice přenosu. Chápe je pouze jako tři základní vrstvy charakteru. Vrchní vrstvou je maska, tj. charakterové obrany. Druhá vrstva představuje destruktivní, zmatenou úroveň napětí, úzkosti a stresu (pojí se s Jungovým konceptem stínu). Primární vrstva je svázána s jádrem člověka a vyjadřuje jeho pravé self. Asi je vám znám základní koncept, podle nějž potřeby vycházející z lidského jádra jsou v průběhu dětství postupně potlačovány. Bouří se proti potlačení a snaží se přes něj prorazit. Jsou opětovně potlačovány a vzniká nějaký charakterový vzorec, který vychází z obou dalších zmíněných vrstev.

Řekl bych, že dvě vrchní vrstvy působí v rámci přenosu. S třetí vrstvou je naopak třeba navázat kontakt, aby se mohl rozvinout vzorec resonance. Jen tak člověk překročí přenos a nalezne schopnost navázat skutečný vztah. Celý terapeutický proces (i proces, který mu předcházel) můžeme chápat jako záležitost vztahování se. Alespoň v tom nacházím dobrý smysl. Ve skutečnosti můžeme vzít Reichův model tří vrstev a doplnit jej o vztahovost. Ve hře jsou tak dva lidé, nikoliv jen jeden.

Můžeme uvažovat vztah dvou lidí a zkoumat, která z vrstev každého z nich se vztahu účastní. Když se například jádro klienta vztahuje k masce terapeuta, ve vztahu velmi rychle vymizí důvěra. Když se klient ze svého jádra vztahuje k sekundární části terapeuta, terapeut jej roztrhá na kusy. Jádro klienta může růst jen tehdy, když se s ním terapeut umí setkat skrze své jádro. Podobně když jádro terapeuta potkává jen klientovu masku, klient projde terapií, aniž by se nějak podstatně změnil. Když terapeutovo jádro narazí na sekundární vrstvu klienta a nepřekročí ji, terapeut začne prohlašovat: „Proč mě klienti tak vysávají? Každý večer, když jdu domů, jsem úplně bez energie. Proč je tomu tak?“ Jedná se o přímý důsledek resonance: z terapeuta vychází láska a lidské teplo a naráží na sekundární vrstvu klienta. Neumí ji překročit. Když se potkává maska s maskou, vrchní vrstva s vrchní vrstvou, výsledkem může být jen povrchní sociální setkání. Sekundární vrstva se sekundární vrstvou může vést například k tomu, že se nezdaří setkání skupiny (viz článek v Energy & Charakter týkající se špatně zvládnutých přenosových vztahů ve skupinovém kontextu).

Vrchní dvě vrstvy každého člověka vyjadřují přenos, spodní vrstva resonanci. Ještě to můžeme rozvinout a říct, že z vrchní vrstvy vychází pozitivní přenos a ze sekundární vrstvy negativní přenos. Všechno můžeme pojmout také zrcadlově, takže všude, kde mluvím o přenosu, bych mohl stejně tak mluvit o protipřenosu. Jedná se o dyadický model vztahu dvou lidí. Zkusíme nyní podrobněji prozkoumat povahu těchto tří vrstev jak u terapeuta, tak u klienta. Nejdříve v obecnosti, pak se budeme zabývat jedním či dvěma konkrétními problémy. Nakonec se vše pokusíme dovést ještě o kousek dál.

TRANSAKCE

Klientův pozitivní přenos představuje reakci, kterou je podle Reicha důležité překonat. Když v ní uvíznete, uvízli jste na povrchu. Pozitivní přenos vzniká kolem toho, co W. R. Bion nazval mesianistickým ideálem. Bion je psychoterapeut, jenž toho napsal mnoho o projevech skupinového přenosu (3). Podle něj existují tři základní typy skupinové patologie: nazval je mesianistický ideál, boj a útěk a závislá skupina. I v jedné skupině se můžeme setkat zároveň se všemi třemi patologiemi.

Když to aplikujeme na skupinu dvou lidí, zjistíme, že na počátku terapie je ve vztahu přítomná závislost. Terapie má však vést k nárůstu nezávislosti. Reakcí typu „boj a útěk“ se budu zabývat až v souvislosti s druhou vrstvou. Mesianistický ideál se váže k takové situaci, když se zdá, že terapie vyřeší vaše problémy jistým magickým způsobem, bez tvrdé práce: „Nyní půjdu k tomuto velikému terapeutovi, který prošel výcvikem u samotného Reicha. Ten mi určitě pomůže s mými problémy. Přijdu k němu a on mě zbaví mého svalového krunýře. Bude mně líp a k tomu začnu mít úžasný orgasmy.“ Tak vypadá mesianistický ideál. Život ale přece jen tak jednoduchý není.

Lowen řekl jednu velmi zajímavou věc o psychopatii. Tvrdí, že podstatou psychopatie je slib, který nejste schopni naplnit. Na konci svého článku (4) píše: „Bioenergetika vám nic neslibuje. Snaží se vám pomoct, pracovat s vámi, hledat řešení vašich problémů.“ A pak píše: „Doufám, že to pro bioenergetiku opravdu platí.“ To se mi líbí. Neříká, že nic neslibujeme. Říká, že se snažíme nic neslibovat. Také říká, že slibovat něco, co člověk nikdy nesplní, znamená vytahovat se na druhé.

„Jsem lepší než ty. Něco mám a můžu ti to dát. Ty to nemáš, vezmeš si to ode mne.“

Klienti mají sklon stavět terapeuta právě do takové role. Jestliže i sám terapeut takovou roli zaujme, pak se v poli objeví trhlina, na níž budou mít podíl obě zúčastněné strany. A dříve či později se objeví zklamání. Existuje jen velmi málo mágů, kteří jsou schopni řešit problémy druhých takovýmto způsobem. Jedná se o ojedinělé osobnosti, a je docela možné, že ani ony nejsou něčeho podobného schopny. Lidé si to o nich pouze myslí.

Reich říkal, že terapie je o tom, že se spolu potkávají dva živočichové. V místnosti jsou spolu dva živočichové. Dva energetické systémy. A není to tak, že by se potkával velký borec se slabým a bezmocným chudáčkem. Ve skutečnosti je to jinak. Jan Foudraine na konci své knihy Not Made of Wood (5) líčí, co mu řekl jeden psychotický pacient: „Podívejte se, doktore, někomu tak pomatenému, jako jsem já, pomůžete nejvíc tím, když toho většinu necháte na mě, budete si udržovat dobrý odstup a nebudete se ke mně příliš přibližovat.“ Gerda ve své práci klade důraz především na toto „nech to na mě“. Jeden ze stoupenců Lainga zároveň říká: „Dvě hlavy jsou lepší než jedna.“ Někdy jsou i dvě těla lepší, než jedno: terapie se dá do pohybu. Takže jsme zpátky u těch dvou živočichů, kteří se spolu potkávají.

Podstata pozitivního přenosu je uhrančivá. Napsal jsem nedávno článek týkající se skupinové práce. Jmenuje se „Psychické pojivo“ (6). V pozitivním přenosu působí jistý druh psychického pojiva, jež je ve skutečnosti návykové.

Podívejme se nyní na pozitivní přenos ze strany terapeuta. Protipřenos říká: „Jsi někdo, koho potřebuji, abych nasytil svou touhu pomáhat. Potřebuji tě, abych si vyřešil svoji roli terapeuta. Potřebuji ti pomáhat, abych si vytříbil své terapeutické dovednosti.“ S protipřenosem máme také co do činění, když terapeut přehnaně intervenuje a dělá toho příliš mnoho – když rozvíjí své schopnosti a podkopává tak důvěru klienta v jeho vlastní reakce.

Za pozitivním přenosem leží negativní přenos. Ten nám říká: „Nevěřím ti, ty na to ve skutečnosti nemáš. S jiným terapeutem by to možná bylo lepší. Mám k tobě výhrady. Nelíbí se mi, jak mluvíš. Jsi příliš chladný. Jak to, že se mě víc nevyptáváš? Proč se mě pořád na něco ptáš?“ Je to pořádná várka zpětné vazby a kritiky, která tvrdí: „Nemáš pravdu. Vadíš mi. Buďto jsi mi na překážku, protože toho děláš příliš mnoho, nebo protože jsi pasivní a děláš toho příliš málo.“

Také terapeut samozřejmě může posuzovat klienta. Může klienta shazovat. Může rozrážet jeho charakterový krunýř svým přespříliš asertivním přístupem. Reich objevil jeden velmi mocný nástroj pro práci s charakterem. Jedná se o napodobování, což je dvousečná zbraň. Napodobování může velmi dobře posloužit jako zrcadlo, když chceme někomu ukázat, jak je vnímán zvenku. Lidé se totiž znají jen zevnitř. Je také jedním z nejúčinnějších způsobů, jak někoho ponížit. Já si někdy z klientů utahuji, což je také dvojsečná zbraň. Můžete tímto způsobem pomoci druhým, aby se nebrali tak vážně a aby vznikl jistý prostor mezi nimi a jejich sebepojetím. Aby se sebepojetí trochu uvolnilo. Když však narazíte na někoho, z koho si dělali legraci v dětství, účinek bude přesně opačný. Jinými slovy se tedy jedná o proces, který musíme využívat velmi jemně, jinak začne být vnímán jako destruktivní kritika a ponižování, ač jsme to tak třeba nemysleli.

Na třetí úrovni překračujete složitosti přenosu a začínáte se k druhému vztahovat skutečným způsobem. Možná jste četli knihu od Martina Bubera o vztahu já a ty. Ve skutečnosti se zde dotýkáme lásky. Jedná se o komunikaci, která probíhá mezi srdci dvou lidí, jimž se začalo dařit přerůstat zmatek a nedůvěru. Nejlepší definice lásky, kterou v tento okamžik znám, pochází od psychologů, kteří si říkají Russell a Russell. Je ze spíše akademicky laděné knížky s názvem „Lidské chování“ (8). Přišli s tímto tvrzením: „Láska znamená podporovat zkoumání sebe sama v někom druhém.“ Je to skvělá definice terapeutické lásky. Láska podporuje a rozvíjí. Pochopíme ji, když vidíme, jak někdo podporuje a kultivuje sebepoznání u někoho druhého. Slovo „explorace“ znamená doslova „vytékat“. Když například améba vystrkuje panožku, jedná se o exploraci. Podobný proces explorace se odehrává u člověka, který hledá cestu od úzkosti k potěšení, od stažení k expanzi, od zmatku k porozumění a od interference k resonanci.

Table of Contents

Biosyntéza – výbor z textů

Přenos, resonance a interference

Propojování a vztahování se (Bonding)

Attachment a detachment

Maska, stín a self

Transakce

Sexualita a přenos

Agresivita a přenos

Strach a přenos

Projekce a introjekce

Jaderný kontakt a stagnace

Rytmus procesu

Bibliografie

Osobnostní vzorce

Rozdělené tělo

Reich se nemýlil – seberegulace od W. Reicha po současnou neurovědu

Systemická intervence v biosyntéze: jak pracovat se vztahovým polem v rodinách

Biosyntéza: terapie jako tanec