Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Prof. MUDr. Jirka Mačák, CSc., prof. MUDr. et PhDr. Jana Mačáková, CSc., MUDr. Jana Dvořáčková, Ph.D.

PATOLOGIE

2., doplněné vydání

Autoři:

Autoři: Prof. MUDr. Jirka Mačák, CSc. – Ústav patologie Lékařské fakulty Ostravské univerzity v Ostravě a Fakultní nemocnice Ostrava

Prof. MUDr. et PhDr. Jana Mačáková, CSc. – Ústav patologické fyziologie Lékařské fakulty Ostravské univerzity v Ostravě

MUDr. Jana Dvořáčková, Ph.D. – Ústav patologie Lékařské fakulty Ostravské univerzity v Ostravě a Fakultní nemocnice Ostrava

Recenzenti:

Prof. MUDr. František Fakan, CSc.

Prof. MUDr. Karel Dvořák, DrSc.†

Doc. MUDr. Pavel Dundr, Ph.D.

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

© Grada Publishing, a.s., 2012

Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2012

Fotografi e na obálce: Maligní mezoteliom pleury v reakci s monoklonální protilát kou HBME-1

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 4716. publikaci

Odpovědný redaktor Mgr. Luděk Neužil

Kresby Ivana Perůtková, fotografi e v barevné příloze archiv Ústavu patologie LF UP v Olomouci

Sazba a zlom Jana Řeháková, DiS.

Dle nákresů autora obrázky 60B, 90A–D, 107A–C a 115 překreslila Jana Řeháková, DiS.

Počet stran 352 + 24 stran barevné přílohy

Vydání první, Praha 2012

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Autoři a nakladatelství děkují společnostem Nikon, spol. s r.o. a Olympus Czech Group, s.r.o za podporu, která umožnila vydání publikace.

Názvy produktů, firem apod. použité v této knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a apli kaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění ale nevyplývají pro autory ani pro nakladatelství žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-247-3530-6

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7770-2 pro formát PDF

ISBN 978-80-247-7771-9 pro formát EPUB

Souhrn

Patologie

Druhé doplněné vydání Patologie vychází koncepčně z prvního vydání. To vyšlo v roce 2004. Od té doby se objevily nové klasifikace a poznatky a nové zahraniční učebnice Patologie. Na ně reaguje naše současné druhé vydání. Nových informací je velmi mnoho a nelze je všechny zahrnout do nového vydání, aniž bychom výrazně nezvýšili stránkový rozsah, a tím i cenu učebnice. Vycházíme ze snahy o vzájemné propojení preklinických i klinických medicínských oborů, jako jsou např. patofyziologie, imunologie, molekulární patologie, onkologie a hematoonkologie. I když jde o velmi specializované obory často s vlastní nomenklaturou, pokusili jsme se aspoň některé základní poznatky uvést do druhého vydání. Považujeme je totiž za natolik nové a významné, že by je měl student získávat v průběhu studia postupně ve více oborech.

Původní obsahové členění učebnice zůstalo zachované. V první části jsou některé poznatky „obecné patologie“, kde jsou uvedeny základní pojmy, které se v oboru používají a jejichž znalost je bezpodmínečně nutná pro porozumění „speciální patologie“. Uvedeno je novější názvosloví u imunitních reakcí, rozšířily se poznatky molekulárně biologické v obecné onkologii. Barevná obrazová dokumentace byla doplněna a doplněny či změněny byly i některé perokresby.

Učebnice je koncipovaná tak, aby studenti našli většinu medicínských termínů vysvětlenou a text byl formulován co nejvíce jednoznačně, což je samozřejmě v některých případech problematické a zjednodušující.

Učebnici používají studenti nelékařských zdravotnických bakalářských oborů (v určitém omezeném rozsahu), studenti zubního lékařství a studenti všeobecného lékařství jako doplňkovou učebnici.

Klíčová slova: „obecná patologie“, „speciální (orgánová) patologie“, imunologie, molekulární patologie, onkologie.

Summary

Pathology

Second extended version of Pathology conceptually proceeds from the first edition. It was published in 2004. Since that new classifications and findings have been presented and new foreign textbooks in Pathology have been published. New information is plentiful and not all could be included in order to avoid large increase of the extent and therefore the price of the book. Authors stress the mutual relations between preclinical and clinical medial specializations like pathophysiology, immunology, molecular pathology, oncology and hemato-oncology. Though each discipline deals with specialized issues and frequently has its own nomenclature, authors included those specialized new findings into the new book version. Authors assume important, that students should learn the new concepts step by step in several medical disciplines.

Original structure of the textbook’s content was preserved. The first part gives some findings of “general pathology” defining the main concepts of contemporary science, necessary for understanding the topics of “special pathology”. New terminology for immune reactions was included together with findings in molecular biology in general oncology. The book is supplemented with colour illustrations and some of the pen and ink drawings were added or changed.

The book offers many medical terms, all fully explained and the text expressed in the most unequivocal way; though sometimes it may bring certain simplification.

The textbook is designed not only to students of medicine as an additional source but (in some extent) also to students of paramedical fields in the bachelor’s degree and students of the dentistry.

Key words: general pathology, special (organ) pathology, immunology, molecular pathology, oncology.

1 Úvod

1.1 Obsah předmětu patologie

Patologie (z řeckého pathos – choroba a logos – nauka) je nauka o chorobných pochodech a změnách v lidském těle. Zkoumá poškozené tkáně i jednotlivé orgány a hodnotí jejich vztah k příznakům nemoci pozorovaným za živa; zajímá se o příčinu onemocnění (etiologie) i o mechanismus, kterým k onemocnění dochází (patogeneze), o morfologické změny buněk a orgánů a o význam těchto změn pro jejich funkci.

Patologická fyziologie (patofyziologie) se zabývá změněnými funkcemi poškozeného orgánu nebo organismu.

Patologie patří mezi základní lékařské obory. Poznatky z patologie se uplatňují ve všech klinických oborech, ale významný je i její přínos při stanovení diagnózy pacientů, kteří přicházejí na klinická pracoviště. Patolog v některých oborech (nefrologie, hepatologie) určuje již z biopsie ledvin nebo jater druh onemocnění, tzn. hotovou diagnózu (biopsie – mikroskopické vyšetření tkání živého těla).

Patologie se dělí na část obecnou a speciální. Obecná patologie pojednává o základních patologických procesech v buňce a ve tkáních. Při výkladu speciální patologie se užívá pojmů převzatých z obecné části bez jejich opětovného vysvětlování. Speciální patologie popisuje poškození a chorobné stavy v určitých orgánech nebo systémech orgánů (jako je oběhový systém, zažívací systém atd.). Před výkladem vlastní problematiky oboru patologie je nutné stručně osvětlit několik základních pojmů z klinické praxe. Při vyšetřování pacientů si musí lékař všímat určitých příznaků, symptomů. Soubor současně se vyskytujících příznaků tvoří syndrom.

Symptomy a syndromy mají svůj původ v morfologických nebo funkčních změnách tkání a orgánů, některé symptomy nesou jména význačných patologů, např. symptom Virchowův (Virchow byl význačný německý patolog světového významu, který žil v letech 1821–1902) – při rakovině žaludku jsou metastázy v jedné nebo několika lymfatických uzlinách nad levou klíční kostí.

Nefrotický syndrom (z řeckého nephros – ledvina) se vyskytuje u některých onemocnění ledvin. Syndrom tvoří několik symptomů: (1) proteinurie – bílkovina v moči, (2) hypoproteinémie – snížení množství bílkovin v krvi, (3) hyperlipémie – zvýšené množství lipidů v krvi, (4) otoky.

Diagnóza – znamená rozeznání a pojmenování nemoci pacienta. Stanovení diagnózy provádí z funkčních zkoušek klinický lékař, z odebraných buněk a tkání pacienta patolog.

Etiologie – nauka o příčinách vzniku nemoci.

Patogeneze – pojednává o vzniku a vývoji nemoci.

Prognóza – pravděpodobný další průběh onemocnění. Prognózu stanoví klinický lékař, ale i patolog se vyjadřuje k průběhu choroby a její závažnosti, například u nádorových onemocnění.

Terapie znamená stanovení léčby nemocného, kauzální terapie ovlivňuje příčinu onemocnění. Symptomatická terapie zmírňuje jednotlivé symptomy, nikoli příčinu nemocí.

1.2 Uplatnění patologie v praxi

Na odděleních patologie, která jsou ve všech větších nemocnicích, se provádějí pitvy zemřelých v daném zdravotnickém zařízení, bioptická a cytologická vyšetření. Ukazuje se, že v posledních letech počet pitev celosvětově klesá. Příčiny poklesu souvisejí mimo jiné také se zlepšující se kvalitou vyšetřovacích metod, neboť ty mnohdy vyřeší diagnostické nejasnosti vyskytující se za života pacientů. V některých případech se k pitvě z různých důvodů záporně stavějí příbuzní zemřelého. Kromě objektivního zhodnocení všech zkoumaných orgánů a potvrzení či doplnění klinické diagnózy má pitva i kontrolní úlohu, zvláště u pacientů, kteří se podrobili operačnímu výkonu a různým invazivním vyšetřovacím postupům. Naproti tomu počet bioptických a cytologických vyšetření spíše narůstá.

1.3 Základní dokumenty na oddělení patologie

U každého zemřelého pacienta, který je pitván, se zhotovuje pitevní protokol. Stručná diagnóza se hned po pitvě zaznamená do listu o prohlídce mrtvého. Ten musí být vystaven každému zemřelému. Pitevní protokol stanoví konečnou klinicko-patologickou diagnózu. Ta se skládá z několika částí:

- hlavní choroba (základní onemocnění),

- komplikace, které z této choroby vyplývají, a další závažná onemocnění,

- příčina úmrtí,

- vedlejší onemocnění.

Patologické změny v orgánech jsou popsány a doloženy histologickým rozborem vzorků tkání odebraných při pitvě (to označujeme jako nekroptické vyšetření – mikroskopické vyšetření tkání mrtvého těla). Patolog každý protokol zakončí posouzením shody mezi klinickou diagnózou a patologickým nálezem, tedy tzv. klinicko-patologickou epikrízou (úsudek o nemoci). Případy složité, nejasné a zajímavé po odborné stránce se dále řeší na klinicko-patologickém semináři.

Pro bioptické vyšetření je nutná bioptická průvodka. Tkáně, které se posílají k vyšetření, doprovází bioptická průvodka s označením základních údajů o pacientovi, včetně rodného čísla a základních klinických dat. Nezbytné je stručné sdělení o klinickém průběhu onemocnění pacienta a klinická diagnóza. Po prohlédnutí histologického preparátu v mikroskopu patolog stanoví diagnózu. Určí také kódové číslo diagnózy pro počítačové zpracování.

1.4 Odběr tkání pro bioptické vyšetření

Počet pracovišť, která odebírají tkáně pro bioptické vyšetření, se stále rozšiřuje. Moderní přístroje a vyšetřovací metody mohou poměrně přesně lokalizovat chorobný proces a pak buď operativním zákrokem, nebo pomocí speciálních nástrojů je tkáň odňata. Tkáně se získávají různými způsoby:

- operací – větší části tkáně, části orgánů nebo celé orgány chirurg napřed popíše do operačního protokolu, případně označí místo, které požaduje vyšetřit. Makroskopický popis se následně provede i na odděleních patologie, kam jsou tkáně odesílány. Orgány a tkáně se změří, případně zváží;

- samovolným vyloučením – v některých případech dojde k vyloučení tkání z dutých orgánů těla. Pacienti přicházejí s částmi tkání, které vyšly z těla přirozenou cestou (kašel, smrkání, stolice, moč, krvácení z rodidel);

- probatorní excizí (zkusmé vyříznutí) – při nejasném onemocnění pomůže vynětí části ložiska a jeho histologické zhodnocení;

- probatorní punkcí (zkusmé nabodnutí), např. ledvin, jater – punkce se provádí širší jehlou, kterou se nabodne vyšetřovaná tkáň. Část tkáně, která zůstane v jehle, se mikroskopicky hodnotí;

- kyretáží – výškrabem. Kyretou se seškrábne sliznice a kousky tkání z některých dutin (například výškrab děložní sliznice, zvukovodu, nosohltanu nebo chorobného ložiska v kosti);

- endoskopickou excizí – tyto odběry se provádějí převážně na endoskopických pracovištích ve větších nemocnicích. Používají se fibroskopy, které mohou velmi podrobně prozkoumat většinu zažívací trubice, dýchacích cest, močových cest a pomocí přídatného zařízení cíleně odebrat změněnou část sliznice (obr. 1).

Obr. 1 Některé způsoby získávání tkání pro bioptické vyšetření

1.5 Způsoby zasílání a zpracování tkání

Jak již bylo řečeno, každý odebraný vzorek musí mít bioptickou průvodku. V některých případech se odebírají nefixované tkáně na specializovaná vyšetření, např. molekulárně biologická a cytogenetická. Vždy bychom měli dbát na to, aby pro histologické vyšetření byla užita reprezentativní část odebrané tkáně. Tkáň se ihned po odběru ponoří do nádoby s fixační tekutinou. Na nádobě musí být uvedeno jméno a příjmení pacienta, oddělení a klinika, které tkáně odesílají. Fixace má zamezit rozkladu buněk a tkání. V každé buňce je totiž množství účinných enzymů, které po odumření buňky způsobují její fermentativní rozklad.

Pro běžný způsob fixace se používá 10% formalin. Ten se připravuje z formaldehydu. Do lékáren je dodáván ve 40% koncentraci. Zde se formaldehyd ředí vodou v poměru 1:9, takže vzniká 4% formaldehyd, kterému se říká 10% formalin. Na četných pracovištích se používají i koncentrovanější roztoky. Formaldehyd dráždivě páchne a jeho výpary jsou zdraví škodlivé. Manipulace s formalinem by se měla provádět v digestořích nebo v odvětrávaných prostorech. Pro fixaci musí být použité fixační tekutiny dostatečné množství. Optimálně se požaduje deseti až dvacetinásobek objemu fixované tkáně. Důležitá zásada je, aby z těla odebrané tkáně byly fixovány ihned. Zabrání se tím oschnutí a autolýze, která v teplých místnostech postupuje rychle. Menší částice tkání se fixují poměrně snadno v krátkém časovém úseku. Do velkých orgánů a tkání proniká fixační tekutina pomalu a umožňuje autolýzu. Dbáme, aby pH fixačního roztoku bylo neutrální.

V některých případech je obtížné tuto zásadu dodržet, ale ti, kteří mají tyto věci na starosti, musí vědět, že správně a dobře fixovaná tkáň je základním předpokladem dobrého konečného výsledku. Zdravotničtí pracovníci by si měli uvědomit, že fixací tkáň ztuhne v tom stavu, v jakém ji do nádoby dáme. Nádoba musí mít proto široké hrdlo, aby se tkáně po fixaci daly bez větších obtíží vyjmout. Některé tkáně jsou obdařeny vazivovým pouzdrem, kterým fixační tekutina proniká obtížně. Navíc mohou obsahovat takové množství tekutiny, že se jí fixační roztok znehodnotí. Sestra by měla požádat lékaře, aby rozříznutím velkého bloku tkáně umožnil fixaci v hloubce. Menší, ploché částice, které by se (volně uloženy) mohly zkroutit, před fixací položíme na kousek tužšího papíru.

Pro vyšetření tkání elektronovým mikroskopem se užívá glutaraldehydová fixace. Aby se tkáň dobře fixovala, musí být rozdělena na malé kousky zhruba velikosti 1 mm^3. Na rozdíl od formalinu, ve kterém mohou být tkáně uloženy i několik roků, glutaraldehydová fixace je omezena na hodiny. (Správný způsob zasílání a některé nesprávné způsoby jsou uvedeny na obrázku 2).

Zásadou je, že materiál musí být uložen do předem označené nádoby ihned. Jinak se vystavujeme nebezpečí záměny materiálu.

V situacích, kdy operující lékař nemá jistotu, o jaký patologický proces jde, provádíme tzv. peroperační vyšetření. Pomocí kryostatu se tkáň zmrazí, a tím se umožní provést tenký řez mikrotomem. Patolog může prohlížet preparáty za několik minut a výslednou diagnózu sdělit operatérovi.

Obr. 2 Zasílání tkání pro bioptická vyšetření: A – správná fixace, fixační tekutiny je dostatečné množství, tkáň v ní plave, B, C, D – nesprávná fixace (B – fixační tekutiny je málo, část tkáně není ponořena, C – tkáň je přilepena ke stěně zkumavky mimo fixační tekutinu, D – zkumavka je pro tuto tkáň nevhodná, fixační tekutiny je málo)

1.6 Postup dalšího zpracování materiálu

Po fixaci tkání (zpravidla to bývá 15–24 hodin – u menších vzorků stačí kratší doba) formalinem se tkáně blokují (přikrojují). Při blokování se větší části tkání nebo orgány změří a zváží. Především patologické změny se podrobně popíší. Z větších kusů se odebere několik menších kousků (bloků, velikosti asi 1,5 × 1 × 0,5 cm), které se dále zpracovávají ve speciálním přístroji. Zde dochází k odvodnění tkání a nakonec k jejich prosycení roztaveným parafínem. Takové parafínové bloky se krájejí mikrotomem na velmi tenké plátky tloušťky 5–7 μm (mikrometrů). Ty se natahují na podložní skla. Na nich se tkáň odparafinuje a pak barví, většinou hematoxylinem-eozinem. Po obarvení se preparáty uzavírají (montují) do kanadského balzámu a přikryjí se krycím sklíčkem. Preparát se očísluje a může se prohlížet mikroskopem. Po vyšetření se preparáty zakládají do archivu. Laboratorní práce vyžadují vysokou kvalifikaci a odpovědnost laborantek. Soustředěnost při práci zabrání záměně materiálu. To může mít nedozírné důsledky pro nemocné.

1.6.1 Imunohistologické a molekulárně biologické metody

Imunohistologické metody (obr. 3) pracují na principu reakce antigenu s protilátkou. Tyto metody se mohou užít i na formalinem fixovaných tkáních. Antigen ve tkáních reaguje s protilátkou, která je označena fluorochromem nebo např. křenovou peroxidázou. Fluorochrom můžeme pozorovat ve fluorescenčním mikroskopu. Výsledný barevný efekt u protilátek s křenovou peroxidázou můžeme pozorovat ve světelném mikroskopu.

Přímá imunofluorescenční metoda – tato metoda se nejčastěji používá na nativní (formalinem nefixované) preparáty. Na sklíčko s řezem napipetujeme protilátku označenou fluorochromem a výsledek barevné reakce pozorujeme ve fluorescenčním mikroskopu.

Nepřímá imunofluorescenční metoda – průběh je obdobný. Primární protilátka není značená. Teprve druhá (sekundární) protilátka, která reaguje s primární protilátkou je značená fluorochromem nebo křenovou peroxidázou. Tato metoda se používá u tkání fixovaných formalinem.

Avidin-biotinová metoda – v současné době se běžně používá nepřímá avidin-biotinová metoda. Na sekundární protilátku s biotinem se naváže avidin označený křenovou peroxidázou. Vznikne avidin-biotinový komplex. Průkaz křenové peroxidázy se provádí několika způsoby, např. pomocí 3,3´-diaminobenzidintetrachloridu. Výsledná barevná reakce je stálá (na rozdíl od imunofluorescenčních metod).

Obr. 3 Schematické znázornění imunohistologických metod: A – přímá imunofluorescenční reakce, B – nepřímá imunofluorescenční metoda, C – avidin-biotinová metoda (ABC metoda) (UV – po ozáření ultrafialovým zářením dochází k fluorescenci protilátkou označeného místa, 1 – primární protilátka značená fluorochromem, a – antigen, 2 – sekundární protilátka značená fluorochromem po ozáření ultrafialovým světlem fluoreskuje, 3 – sekundární protilátka je značená biotinem, který má silnou afinitu k avidinu, 4 – na avidin-biotinový komplex je navázána křenová peroxidáza/prázdné kroužky/, kterou v řezech prokazujeme)

Metoda in situ hybridizace umožňuje identifikaci specifických sekvencí nukleových kyselin in situ (v genech buněk histologických nebo cytologických preparátů). Používají se značené sondy, které se naváží (hybridizují) s komplementárními úseky DNA nebo RNA. Metoda umožňuje identifikovat např. polohu genů na chromozomu, geny virů, proteiny nebo onkogeny. Sondy (sekvence nukleových kyselin) mohou být značeny fluorochromem a pozorování pak provádíme pomocí fluorescenčního mikroskopu. Tato metoda se nazývá fluorescenční hybridizace in situ (FISH).

Polymerázová řetězová reakce (PCR) – metoda umožňuje klonování fragmentů DNA a jejich identifikaci např. elektroforézou. Klonování (množení) probíhá v tzv. termocyklerech. Po rozpletení dvoušroubovice DNA se používají primery (uměle připravené krátké oligonukleotidové řetězce, které obsahují zhruba 18–30 bází). Primery, nukleotidy a DNA polymeráza vytvoří na matricových řetězcích DNA řetězec nový. Opakovaným odštěpením těchto řetězců s následnou novou polymerací dochází k vytvoření velkého množství fragmentů DNA definované délky (obvykle desítky až tisíce nukleotidů), které prokazujeme výše uvedenou elektroforézou, Southernovou hybridizací a stanovením sekvence DNA.

Ve větších ústavech patologie vznikají oddělení molekulární biologie a cytogenetická oddělení. Zde se vyšetřují především nádorové tkáně. Výsledky vyšetření pomáhají nejen v diagnostice, ale i v terapii.

1.7 Cytologické vyšetření

Význam cytologických vyšetření má vzestupnou tendenci. Od počítání krvinek v periferní krvi v nedávné minulosti se přešlo k odběru buněk a skupin buněk téměř ze všech orgánů a tkání.

Velmi šetrný odběr buněk nebo malých částeček tkáně se provádí pomocí tenkojehlové aspirační metody. Moderní zobrazovací metody dovolují odběr pomocí této jehly i z hluboko uložených tkání a orgánů.

Cytologická metoda má tu výhodu, že málo zatěžuje pacienta, může se provádět ambulantně a výsledek vyšetření se dozvíme týž den. Metoda není závislá na nákladném přístrojovém vybavení (až na mikroskop). Pro cytologické vyšetření odebíráme buňky nebo skupinky buněk, např. nabodnutím tenkou jehlou a jejich nasátím do jehly nebo stříkačky, otiskem tkáně na podložní sklíčko. Větší množství tekutin zpracováváme v tzv. sedimentačních komůrkách (obr. 4). Vlivem gravitace klesnou rozptýlené buňky v tekutině na podložní sklo. Ještě výhodnější je použití cytocentrifugy. Na principu centrifugy jsou založeny přístroje známé pod názvem „Cytospin“, které jsou v současné době velmi rozšířené v cytologických laboratořích. Pro znázornění buněk se používá Giemsovo barvení. V gynekologické cytologické praxi užíváme barvení podle Papanicolaoua.

Obr. 4 Sedimentační komůrka. Buňky v tekutině klesají na podložní sklo, které tvoří dno komůrky.

2 Nemoc a její příčiny

Nemoc má řadu definicí. Vždy platí lapidární věta, že nemoc je porucha zdraví. Podle významného českého patologa prof. H. Šikla (1888–1955) je nemoc ztráta celovztažného (integrovaného, harmonického) uspořádání organismu. Ztráta celovztažného uspořádání znamená, že porucha či onemocnění jednoho orgánu lidského těla způsobuje onemocnění celého organismu. Je nutné mít na paměti, že existují i psychické poruchy, duševní nemoci, které se neprojevují změnami mozkové tkáně. Nemoc může probíhat mnoha způsoby.

Někdy se porucha orgánů neprojeví v běžných životních podmínkách, ale až při fyzické či psychické zátěži, vidíme pokles výkonnosti organismu nebo objektivně zjistitelné odchylky. Tomuto stavu říkáme relativní zdraví. Tak třeba toxické poškození jater u alkoholiků se v běžném životě neprojeví. Po zátěži fyzické nebo psychické dojde ke zhoršení biochemických parametrů. Některé způsoby průběhu nemoci jsou uvedeny na obrázku 5.

Akutní onemocnění trvá zpravidla několik dnů nebo týdnů. Chronické onemocnění probíhá měsíce a roky. Klinické příznaky nemusí být výrazné. Mohou se objevovat období bez příznaků (např. u chronické apendicitidy nebo cholecystitidy). Může však dojít k náhlému zhoršení stavu pacienta – recidivě. Zhorší se jak osobní (subjektivní), tak i věcné (objektivní) příznaky.

Smrt pacienta může nastat v kterékoli fázi onemocnění. Akutní onemocnění může vést k úplnému vyléčení bez jakýchkoli stop po předchozí nemoci. Vyléčení s následky (neúplné zdraví) zanechá stopy, o kterých pacient nemusí vědět, např. změna epitelu sliznic dýchacích cest po proběhlém zánětu (obr. 6) a naopak se projeví změny zjevné (např. amputace nohy).

Obr. 5 Způsoby průběhu onemocnění

Obr. 6 Změna epitelu dýchacích cest: A – normální víceřadý cylindrický epitel s řasinkami, B – v pravé polovině je epitel přeměněn ve vícevrstevnatý dlaždicový epitel s rohověním

2.1 Příčiny onemocnění

2.1.1 Fyzikální příčiny

2.1.1.1 Vlivy mechanické

Trauma – poranění. Většina traumatických onemocnění současné doby vzniká v souvislosti s automobilovou dopravou. Patří sem i úrazy vzniklé v zaměstnání (v průmyslových odvětvích, dolech atd.). Závažnost těchto poranění závisí na intenzitě síly, která na tělo působí, na části těla touto silou zasažené a na komplikacích (např. druhotné krvácení, infekce).

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Souhrn

Patologie

Summary

Pathology

1 Úvod

1.1 Obsah předmětu patologie

1.2 Uplatnění patologie v praxi

1.3 Základní dokumenty na oddělení patologie

1.4 Odběr tkání pro bioptické vyšetření

1.5 Způsoby zasílání a zpracování tkání

1.6 Postup dalšího zpracování materiálu

1.6.1 Imunohistologické a molekulárně biologické metody

1.7 Cytologické vyšetření

2 Nemoc a její příčiny

2.1 Příčiny onemocnění

2.1.1 Fyzikální příčiny

2.1.1.1 Vlivy mechanické

2.1.3 Chemické příčiny nemocí

2.1.4 Poruchy výživy

2.2 Patologie imunitních reakcí

3 Zánik organismu

4 Regresivní a metabolické změny

4.1 Nekróza

4.5 Intracelulární nahromadění (akumulace) tuků, proteinů a glykogenu

4.7 Amyloidóza (amyloidosis)

4.9 Tvorba kamenů v těle

4.10 Pigmenty

4.10.2 Pigmenty endogenní

5 Poruchy oběhu krve a mízy

5.2 Ischémie

5.5 Trombóza

5.6 Embolie

6 Zánět

6.7 Formy zánětu

6.7.1 Charakteristika zánětlivých procesů

7 Progresivní změny

8 Nádory

8.4 Genetické vlivy

8.8 Rozdělení nádorů podle původu (histogeneze)

8.8.1 Mezenchymové nádory

8.8.2 Nádory krvetvorné tkáně

8.8.3 Nádory epitelové

8.8.5 Neuroektodermové nádory

9 Patologie srdce a cév

9.4 Nemoci srdce

9.4.5 Ostatní zánětlivá onemocnění srdce

10 Patologie dýchacího ústrojí

10.2 Nemoci dolních cest dýchacích

10.2.3 Záněty plic

11 Patologie močového ústrojí

11.5 Nemoci ledvin

11.5.5 Záněty ledvin (nefritidy)

11.6 Nemoci vývodných cest močových

12 Patologie trávicího ústrojí

12.1 Nemoci ústní dutiny

12.1.4 Nemoci slinných žláz

12.2 Záněty mandlí a poruchy polykání

12.4 Nemoci žaludku

12.4.4 Nádory žaludku

12.5 Nemoci tenkého a tlustého střeva

12.5.6 Některá onemocnění tlustého střeva

12.5.7 Nádory střev

12.8 Nemoci jater

12.8.3 Nádory a nádorům podobné léze jater

12.9 Nemoci žlučníku a žlučových cest

13 Patologie endokrinního systému

13.4 Patologie hypofýzy

13.5 Patologie nadledvin

13.6 Patologie štítné žlázy

13.7 Patologie příštítných tělísek

13.8 Patologie Langerhansových ostrůvků

13.9 Poruchy činnosti pohlavních žláz

14 Patologie ženského genitálního ústrojí a prsu

14.1 Vulva

14.3 Ovaria

14.4 Patologie prsu

15 Patologie mužského genitálního ústrojí

15.1 Penis a skrotum

15.3 Prostata

16 Patologie centrálního a periferního nervového systému

16.12 Nemoci periferního nervového systému

17 Patologie kostí a kloubů

17.2 Získaná metabolická onemocnění kostí

17.7 Onemocnění kloubů

18 Patologie kůže

18.4 Nádory

19 Patologie plodu a novorozence

21 Poruchy vývoje – malformace