Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

ETIKA PRO ZDRAVOTNĚ SOCIÁLNÍ PRACOVNÍKY (ukážka)

Autoři:

Doc. PhDr. Jana Kutnohorská, CSc. – Institut zdravotnických studií,

Fakulta humanitních studií, Univerzita Tomáše Bati ve Zlíně

(nám. T. G. Masaryka 5555, 760 01 Zlín)

Doc. Mgr. Martina Cichá, Ph.D. – Institut zdravotnických studií,

Fakulta humanitních studií, Univerzita Tomáše Bati ve Zlíně

(nám. T. G. Masaryka 5555, 760 01 Zlín)

MUDr. Radoslav Goldmann – Nemocnice v Českém Těšíně, a.s.

(Ostravská 783, 737 01 Český Těšín)

Recenzentka:

Doc. PhDr. Markéta Rusnáková, PhD.

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

© Grada Publishing, a.s., 2011

Cover Photo © fotobanka allphoto, 2011

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 4741. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková

Sazba a zlom Karel Mikula

Schémata podle podkladů autorů vytvořil Karel Mikula

Počet stran 192

1. vydání, Praha 2011

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění ale nevyplývají pro autory ani pro nakladatelství žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-247-3843-7

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7874-7 pro formát PDF

ISBN 978-80-247-7875-4 pro formát EPUB

Úvod

Etiku zdravotně sociální práce můžeme chápat jako studijně teoretickou disciplínu uschopňující profesionála kriticky posuzovat dilemata a problémy své praxe, též jako soubor norem, hodnot a postupů přijatelných v profesní praxi zdravotně sociálního pracovníka.[1] Východiska pojetí etiky zdravotně sociální práce jsou určena propojením zdravotní a sociální práce. Míra vzájemného propojení se odvíjí od konkrétního pojetí profese.

Konkrétní naplnění konceptu zdravotně sociálního fungování je proměnlivé, spojené s kulturou a hodnotami dané společnosti. Interpretace odpovídající podoby sociálního fungování uvnitř dané kultury je důležitou součástí poslání zdravotně sociální práce. Profesionál pomáhá při zvládání požadavků kladených vnitřním i vnějším prostředím, jde tedy o velmi komplexní činnost.[2]

Charakteristickým rysem výkonu zdravotně sociální profese je požadavek na znalost klienta a jeho situace. Zde je etický rozměr práce zdravotně sociálního pracovníka, který vyžaduje hlubší poznání klienta jako osoby, aby bylo možné uvažovanou pomoc poskytnout v úzké souvislosti s jeho osobní situací. Volba přijatelného postupu intervence se odvíjí spíše od situace klienta než pouze od strategie vlastní zdravotně sociálnímu pracovníkovi, který zprostředkuje pomoc.[3] Jinými slovy, pokud má zdravotně sociální pracovník vykonávat svou práci na profesionální úrovni, měl by kromě teoretických znalostí a profesní zručnosti dodržovat také určité etické principy.

Žijeme v době změny klasického paradigmatu společenských a ekonomických vztahů. To, co se nazývá finanční nebo ekonomickou krizí, lze bez nadsázky označit za krizi morálky a etiky.

Jen člověk kreativní, připravený na budoucí změny, jedinec osobnostně zralý, s dostatečnou etickou výbavou bude schopen čelit složitým situacím, které život v dnešní společnosti přináší.

Tato odborná publikace, určená v první řadě právě zdravotně sociálním pracovníkům, si klade za cíl být teoreticko-praktickým pomocníkem, průvodcem, třeba ne až do „úplného cíle“, protože i menší posun na cestě k požadovaným morálním vlastnostem a eticky přijatelnému jednání a chování je úspěchem. Jen stěží bychom lépe vystihli, o jak náročný jde cíl, jak se to v níže uvedeném textu podařilo Karlu Čapkovi (přičemž není podstatné, že se týká mravní výchovy dětí a mládeže): „Páni pedagogové, nikdo z nás nenapíše takovou mravoučnou knížku, která by všemu rozuměla a dovedla jakžtakž spojit křížící se etické zájmy tohoto světa. Mravní poučení, jehož by se dětem a žákům takto dostalo z různých úst, by jistě nebylo stejnorodé a jednosměrné; ale něco by z toho v mladých hlavách zůstalo, a táta doma, učitel ve třídě, život na ulici by to pomalu doplňoval a vyjasňoval; ani maličký člověk se neučí z jediného slabikáře, přes všechny výchovné osnovy. Ano, je a má a musí být jedna základní etika pro všechny lidi stejná; ale tuto základní etiku neskládá žádný filantrop, nýbrž všichni lidi dohromady svým denním a pracovním životem. A aby ta byla podána konkrétně, názorným vyučováním, příkladem, a ne poučkami, to by bylo tak dobře, že to ani nedovedu vřeleji říci.“

Článek, z nějž je tento text,[4] Karel Čapek poprvé publikoval v Lidových novinách v roce 1923. Je z něj zřejmé, že i dnes platí to, co platilo před více než 80 lety, že jde o životní moudrost, které by si měly být vědomy současné i budoucí generace. Přejeme si, aby si jí byli vědomi i studenti, budoucí zdravotně sociální pracovníci a všichni ti, kterým se naše kniha dostane do rukou. Věříme, že tato publikace čtenáře zaujme, že si v ní každý najde „to své“, co bude moci smysluplně využít při svém studiu, své práci, v běžném životě.

Autoři

1 Fischer, Milfait, 2008, s. 19.

2 Tamtéž, s. 76.

3 Tamtéž, s. 15.

4 Čapek, K. Spisy. Od člověka k člověku I. Praha: Československý spisovatel, 1988. 688 s.; Kapitola Mravní výchova, s. 320–321.

1 Filozofická a etická východiska profese

1.1 Filozofická východiska profese

Člověk je holistická (celostní) bytost, to znamená, že chceme-li se jím zabývat „celostně“, nesmíme opomenout nebo jakkoliv zanedbat ani jednu složku jeho bio-psycho-sociální a spirituální dimenze. Lidská společnost je složitý systém společenských vztahů, do kterých lidé vstupují prostřednictvím své činnosti. Společenské vztahy nejsou jednoduchým spojením – kontaktem mezi lidmi, jsou to komplikované vazby, které mají svůj obsah, strukturu, funkce, dynamiku svého vývoje.[5] Jedním z klíčových filozofických pojmů s antropologickou relevancí je pojem „existence“, v novodobém myšlení vyhrazený pouze člověku. Pojem „lidská existence“ se objevuje v myšlení S. Kierkegaarda.[6] Není projevem nějakého obecného základu, ale označuje bytí člověka v jeho jedinečnosti, nezaměnitelnosti, konkrétnosti a především niternosti.

Podstatné je vidět člověka jako sjednocenou bytost, která dovede řídit sebe sama. Hlavním tématem rozpravy o morálce, s jejíž pomocí se snaží etika chápat a zvládat mravní dilemata, je otázka osobní odpovědnosti za jednání. Představa o individuální odpovědnosti je dokonce vtělena do zákonů, které předpokládají, že člověk je za své jednání odpovědný.[7]

Rozhodování lidí odkázaných na zdravotně sociální služby může být značně omezené, a to z důvodu sociální bezmocnosti, která může být dána situací i věkem. Navíc, člověk není atomizovaným jednotlivcem, který se rozhoduje jen na základě vlastní vůle a racionality, ale je součástí sítě sociálních vztahů. Kantovské chápání autonomie jako základu lidské důstojnosti je závislé na akceptování ostatních jako svobodných bytostí. Schopnost každého racionálního bytí zjistit správnost či nesprávnost vlastních principů a určovat svoje jednání rozumem tvoří podle I. Kanta[8] základ lidské důstojnosti. Jen v takové společnosti, v níž každý jedná autonomně, přičemž nezasahuje do autonomie ostatních, můžeme s člověkem jednat jako s účelem o sobě samým, nikoliv jako s prostředkem pro jiné cíle. Podle Kanta s člověkem jednáme morálně, když mu předložíme takové důvody, které může považovat za objektivní, když s ním jednáme jako s rozumnou rovnocennou bytostí, hodnou úcty, která náleží každému. Kantova myšlenka jednání s druhým člověkem jako s účelem stojí v pozadí lidských práv. Ve zdravotnické legislativě našla uplatnění v principu tzv. informovaného souhlasu.[9]

Pro chápání důstojnosti člověka je důležité pochopit Kantovu etickou perspektivu, která se zaměřuje na proces morálního rozhodování jednotlivce, na univerzální princip respektu, který náleží všem lidem, a to nezávisle na jejich konkrétní osobní biografii a sociální pozici.

Pojem „sociálno“ či „sociální“ má obvykle znamenat ve „společnosti nebo příslušející ke společnosti“, přičemž společnost je chápána jako autonomní zóna aktivity tvořená organizací lidských vztahů a interakcí s určitými danými pravidly. Současné chápání práce ve zdravotnictví, sociální práce, zdravotně sociální práce se vyznačuje důrazem na respekt k lidské důstojnosti jako základního lidského práva. Jak je možné naplnit tento princip, když se člověk ocitá na hranici chápání vlastní situace? Kdy je možné činit rozhodnutí za někoho jiného?[10] Pojmy „profesionalizmus“ a „profesionál“ nejsou vnímány jednotně. K roli profesionála se váží určité standardy jednání a další charakteristiky. Profesionál je vybaven teoreticky, má specifické praktické dovednosti a autoritu u klientů a společnosti. Ctí kulturu profese, včetně profesního etického kodexu, významných profesních hodnot a je oddán poslání profese.[11] Zdravotně sociální pracovník vstupuje do vzájemného mezilidského vztahu s klientem a dostává se do choulostivé oblasti „etického pole“. Zájem klienta musí být posuzován s ohledem na zájmy ostatních zúčastněných. Jejich souhra není přímočarou záležitostí.

Každý člověk se nějak projevuje. Vytváří si svět, ve kterém žije, a zároveň tímto vztahem ke světu si vytváří vztah k sobě samému i k jiným lidem, vytváří společnost. Lidská práce je vědomou a účelnou činností. Člověk v práci uskutečňuje vědomý cíl, účel a pro jeho dosažení mobilizuje celý svůj fyzický, intelektový a volní potenciál. Práce tak ve svém nejpodstatnějším určení znamená „vlastní projev života“, způsob zviditelnění, v němž člověk realizuje své cíle, v němž vkládá do světa a do přírody své vlastní účely a záměry. Je to nejvlastnější způsob, jak si člověk osvojuje skutečnost. Práce je ve své podstatě prostorem lidského sebepotvrzování, lidské seberealizace.[12]

1.2 Etická východiska profese

Zdravotně sociální práce má široký záběr. Tak jako je neopakovatelný každý jednotlivec, jak je ve své podstatě individuální, tak je neopakovatelná a jedinečná práce s ním. Je to práce náročná na osobnostní etickou výbavu poskytovatele služeb, protože velmi často řeší dilematické situace.

Zdravotně sociální pracovník musí být člověk, který je schopen reflektovat skutečnost, který si je vědom, že může dávat, když ví, že má co nabídnout. Pomocí sebeuvědomění a sebepozorování lze lépe plánovat a také realizovat jednání s druhými lidmi a směr sebevýchovy a sebezdokonalení. To klade na pomáhající profese odpovědnost za aktivity při uspokojování svých vlastních potřeb a potřeb klientů.

Eticky citlivý přístup předpokládá:

- Schopnost porozumět klientovi, docenit jeho způsoby uvažování a vzorce myšlení.

- Vymezení a dodržení rozsahu pomoci, která odpovídá požadavku klienta.

Zdravotně sociální pracovník může vidět další souvislosti případu, který řeší. Etický rozměr daného případu může vyžadovat schopnost vytvoření strategie možností zdravotně sociální intervence.[13] Mezi pracovníky v pomáhajících profesích se často setkáváme se zájmem o celkové dobro klienta. Tento mnohdy intuitivně pociťovaný a zároveň eticky reflektovaný přístup akcentuje připravenost pomáhajícího pracovníka k zprostředkování holisticky zaměřené podpory klienta, a to nejen v oblasti zdravotně sociální, ale také materiální, společenské, duchovní a spirituální. Jedná se zejména o podporu klientovy snahy dosáhnout svou vlastní cestou sebeurčení a sebeuplatnění. Jde o to umožnit mu dosažení změny ke kvalitativně lepšímu a autentičtějšímu životu. To je cíl zdravotně sociální práce a její etické dimenze.[14]

1.2.1 Základní etické pojmy

Etika je jedna ze základních filozofických disciplín. Je to nauka o podstatě a původu mravního vědomí, která teoreticky a normativně stanovuje, co je mravné a co nikoliv. Vedle noetiky (teorie poznání – viz též noetika, epistemologie, gnozeologie) a metafyziky (nauka o jsoucnu), tedy disciplín ryze teoretických, je etika filozofií praktickou, oborem, který usměrňuje naše jednání a chování v lidské společnosti, v různých životních situacích. Jinak řečeno, etika posuzuje a stanovuje „to, co je“ a „to, co býti má“ z hlediska správnosti, mravnosti a dobra.

Etika teoreticky zkoumá principy a hodnoty podmiňující jednání jedinců v situacích, v nichž se mohou svobodně rozhodovat mezi různými variantami (možnostmi) jednání.

V dějinách etiky lze vysledovat tři základní, vzájemně se prolínající proudy:

- Deskriptivní etika, zaměřující se na co nejexaktnější vyjádření morálních norem, postojů a názorů v různých kulturních formacích. Popisuje a empiricky hodnotí, co je a co není morální v různých sociálních skupinách a kulturách.

- Preskriptivní etika (normativní, deontologická), která stanovuje:

- kritéria a podmínky dobrého či špatného jednání a podmínky vzniku a působení norem jednání a chování (teorie norem);

- to, co by mělo být vnímáno jako nejvyšší dobro, např. blaženost (eudaimonie), štěstí, slast apod. Preskriptivní etika hledá odpověď na otázku, jak se má člověk chovat a proč se má chovat právě tak. Etická pravidla mají při jednání řídící funkci. Z tohoto hlediska jsou platná nebo neplatná, což však automaticky neznamená, že to jsou pravidla pravdivá nebo nepravdivá.

- Analytická etika (metaetika), která analyzuje význam morálních pojmů (dobrý – zlý aj.), analyzuje principy určující mravní bytí a povinnosti.[15]

Etika má dát člověku k dispozici aktuálně platná kritéria, podle nichž by mohl spolehlivě rozlišit, co je mravné a co není, co je správné a co nesprávné, co je dobré a co špatné apod. Etika má také určovat, co je onou kýženou hodnotou, k níž má jednání jedince směřovat (blaženost, požitky, dobro, Bůh atd.).

Z výše uvedeného je zřejmé, že etické principy a normy se vyvíjejí a mění v závislosti na materiálních a duchovních podmínkách společnosti.

Hlavním zájmem etiky jsou:

- Otázky a problematika povinností člověka, tj. to, co by jedinec dělat měl (viz deontologie)

- Otázky a problematika hodnot a hodnotového systému, tj. to, co utváří správné jednání a co je podstatou správného jednání (viz axiologie)

Etika jednání člověka nejen popisuje, ale i hodnotí a usměrňuje (viz normativní etika). Je zřejmé, že tak složitá filozofická problematika, jako je etika, mohla začít ovlivňovat lidskou společnost a usměrňovat jednání a chování jedinců teprve na vyšším, pokročilejším stupni vývoje myšlení a rozvoje řeči. V každé, různě dlouhé etapě dějin člověka trvalo velmi dlouho, než zvyklosti a mravy, reflektující objektivní skutečnosti dané konkrétním, vývoji odpovídajícím způsobem života, začaly být chápány jako součást společenského bytí a začaly působit ve smyslu etických hodnot obecně platných. To je také důvod, proč se chceme zabývat otázkou, ve kterých etapách vývoje lidstva mohlo být dosaženo takové úrovně myšlení a řeči, jež by umožňovala zabývat se etikou a jejími problémy. Podrobněji se tomu věnujeme v příloze č. 1 (Vývoj etiky v prehistorických a historických souvislostech).

Morální vývoj společnosti je podmíněn vývojem člověka – jedince, a to jak vývojem rozumovým, tak citovým. Je evidentní, že období převratných vědeckých objevů a klíčových dějinných zvratů ve svých důsledcích vedou v každé společnosti ke změně paradigmat, což musí nutně ovlivnit racionalitu i emocionalitu jedinců i celé společnosti. Tím také, dříve nebo později, v těchto situacích vždy dochází k ovlivnění (změně) stávajících morálních a etických norem.

Jako argument a důkaz by nám mohlo sloužit srovnání vývoje společenského postavení dítěte a ženy v antice, ve středověku a dnes. V antické společnosti zaujímaly žena i dítě postavení zcela podřadné. Důkazem toho, že ani ve středověku se postavení ženy příliš nezměnilo, může být známý příběh skotské panovnice Marie Stuartovny. Její osud je dokladem toho, že ještě v 16. století, v Evropě, dokonce i v šlechtických a královských rodech, bylo možné takové jednání a zacházení s dítětem (budoucí ženou a královnou), které dnes chápeme jako naprosto nepřijatelné a zavrženíhodné, nejen jako neetické, ale i protiprávní.

Marie Stuartovna (1542–1587) byla totiž, již jako dítě předškolního věku, předurčena jako nevěsta anglickému králi. Podobné postupy nebyly tehdy mezi evropskými vládnoucími rody nikterak neobvyklé a nikdo se o jejich správnosti neodvážil pochybovat. Nikdo tehdy takový postup nepovažoval za neetický nebo protiprávní.

Ve věku 5 let byla Marie Stuartovna, v důsledku různých intrik a změn politických záměrů, přemístěna do Francie, kde byla vychovávána u francouzského dvora jako nevěsta předurčená pro francouzského krále. Toho si pak skutečně v roce 1658, ve svých 16 letech, musela vzít.

Bez ohledu na další osudy Marie Stuartovny je na tomto příkladu vidět, jak diametrálně se v následujících staletích změnily (v relativně krátké době) etické normy ve společenském postavení ženy, jak se změnilo jednání a chování panovnických rodů. Dnes by podobné praktiky neobstály nejen před veřejností, ale ani v samotné aristokratické společnosti. Vidíme, že v současnosti si i členové panovnických rodů vybírají partnery podle své svobodné vůle, podle svého svobodného rozhodnutí, že dnes jsou běžné sňatky šlechticů i s partnery „neurozeného původu“.

V dnešní době je i v jiných otázkách situace zcela odlišná a také značně proměnlivá. V průběhu jedné či dvou generací můžeme pozorovat nepochybné, někdy přímo dramatické změny etických postojů ve společnosti. Uvedeme další příklad.

Dnes, po objasnění struktury DNA[16], jsme v biologii a lékařství očitými svědky složitých problémů, vášnivých diskurzů, bojů a proměn etických postojů, a to nejen ze strany odborníků, ale i veřejnosti. Tento nový objev a z něj vyplývající souvislosti vedou k radikálním změnám hodnotících soudů v etických otázkách biologie a medicíny. Vznikají a vyvíjejí se nová etická dilemata, dříve netušená. Vidíme to např. v otázce antikoncepce, potratů, asistované reprodukce, klonování, embryonálních (kmenových) buněk, transplantací atd.

Tyto otázky, bezprostředně se dotýkající samých (genetických) základů našeho života a zdraví, jsme až dosud posuzovali podle etických norem vycházejících z poznatků, které dnes můžeme považovat za překonané. Nyní však jsme svědky diskurzu, který hodnotí, resp. přehodnocuje vliv vědeckých objevů zásadního významu na morální postoje, hodnoty a etické normy.

Hodnocení může být kladné nebo záporné (v kategoriích dobré – špatné, správné – nesprávné, lidské – nelidské, čestné – nečestné atd.) a znamená, že konsekvence vyplývající z těchto objevů mají obecně platnou morální dimenzi. Ve vztahu k této zásadně nové vědecké problematice (a nejen k ní) hodnotíme postoje lidí (jednotlivých aktérů), a hlavně činy, které z takových objevů vyplývají.

Nové vědecké poznatky a objevy nepochybně v každé době ovlivňovaly morální klima a etické normy ve společnosti. Tím spíše to platí v současnosti, v dobách převratných vědeckých objevů. Jedinci, odborná veřejnost i celá společnost tak musí k etickým otázkám s tím souvisejícím zaujímat nové postoje.

Morální dimenze lidského jednání je v podstatě to, co nás odlišuje od zvířat, ovládaných a řízených pudy, a od ostatní přírody, řízené fyzikálními zákony.

Lidé, obdaření rozumem (druhou signální soustavou) a svobodnou vůlí, mají schopnost volit mezi jednáním dobrým a špatným, v duchu zmíněných morálních kategorií. Mají tedy schopnost morálního rozhodování. Za své rozhodnutí a z toho rezultující postoje a jednání je každý jedinec plně odpovědný. V morálním rozhodování hraje závažnou roli otázka platného, uznávaného hodnotového systému jednajícího jedince a jeho svědomí.

Příklad, který jsme výše uvedli, ve své podstatě představuje problematiku biologicko-medicínskou, tedy otázky týkající se zdánlivě jen úzkého kruhu odborníků. Ve skutečnosti je to však tematika, která má obecný dopad, široké působení a vede, jako každý zásadně nový vědecký poznatek, k všeobecnému diskurzu.

Bohatost a šíře morálně etických postojů k této zdánlivě úzké tematice a vášnivé rozpory, které vzbuzují, jsou dalším dokladem toho, že morálně etické zásady a postoje vznikají a mění se jen velmi obtížně a složitě, i když jde o nezpochybnitelné, převratné vědecké a technické objevy, o jejichž okamžitém nebo alespoň rychlém společenském dopadu není pochyb.

Smyslem tohoto našeho historického ohlédnutí (viz též příloha č. 1) je uvědomit si, které skutečnosti a faktory historického vývoje mohou vést ke změnám etických názorů a postojů. Stejně tak je potřeba si uvědomit, že morálně etické postoje mají ve společnosti do jisté míry konzervativní charakter. To nám také ozřejmí text věnovaný historickému vývoji etiky a v této souvislosti etickým hodnotám z něj vyplývajícím (viz dále).

Než k této problematice přistoupíme, uvedeme přehled, definice a výklad některých základních etických pojmů, které je třeba znát pro pochopení dalšího textu.[17] Ve snaze o maximální přehlednost je uvádíme strukturovaným způsobem, v abecedním řazení.

Axiologie – teorie hodnot (viz pojem „hodnota“), učení o povaze hodnot a jejich vzájemných vztazích.

Axiom – zásada nebo poučka, která se přijímá a bez důkazu považuje za pravdivou nebo také za tvrzení deduktivní teorie, přijaté bez důkazu.

Deontologie – nauka o povinnostech, součást etiky zabývající se povinnostmi. Ty jsou obvykle vytyčovány v tzv. deontologických (etických) kodexech. Vymezují povinnosti a pravidla chování v určitých profesích či oborech. Příkladem deontologického kodexu je (jsou) např. Desatero božích přikázání, Hippokratova přísaha, Norimberský kodex, Listina základních práv a svobod, Práva pacientů, Kodex sester, Kodex sociálních pracovníků apod.

Determinizmus – filozofické učení o tom, že všechny jevy v přírodě i ve společnosti jsou příčinně určeny nebo předurčeny Boží vůlí. Vychází z přesvědčení, že lidské jednání je také předurčeno (determinováno) vnitřními nebo vnějšími příčinami. To je ovšem v rozporu se stoupenci názoru, že jednání jedince je dáno svobodnou vůlí, že každý má svobodnou vůli rozhodnout, zda bude jednat tak či onak (dobře či špatně). Krajní formou determinizmu je fatalizmus. Považuje-li se jednání jedince za určené či předurčené Bohem, označujeme to termínem predestinace.

Diskurz – rozhovor, rozmluva nebo rozprava. Diskurzem rozumíme racionální argumenty (na rozdíl od intuitivních), reflektující formu mluvené nebo psané řeči. Diskurz používá racionální, doložitelné a prokazatelné argumenty nebo protiargumenty. Představuje racionální rozbor nějakého tématu s použitím argumentace, která má splňovat požadavek správnosti, průkaznosti a pravdivosti. Diskurz je tedy metoda rozumového dokazování nebo vyvozování důkazů. Diskurzivní myšlení ve filozofii znamená myšlenkový postup, s uvědoměním si všech souvislostí a všech jednotlivých článků logicko-deduktivního uvažování.

Diskuze – slovní výměna názorů o daném tématu, jejímž cílem je vyjasnění nebo vyřešení diskutovaného problému. Na rozdíl od diskurzu lze v diskuzi používat i argumenty nepodložené, neprůkazné, argumenty, které nemusí splňovat nároky na správnost a pravdivost. Termín diskuzní nebo diskutabilní znamená, že takto označená skutečnost je nejasná, sporná, nedefinitivní.

Epistemologie – teorie poznání, zejména vědeckého poznání. Prakticky totéž znamenají termíny gnozeologie a noetika. Jsou to termíny pro označení filozofické disciplíny zabývající se původem, náplní a výsledky vědeckého poznání („vědění o vědění“). Původem či zdrojem poznání může být např. zkušenost (empirizmus) nebo pochybování (skepticizmus) nebo také diskurz (diskurzivní poznání). Agnosticizmus naopak popírá možnost poznání vůbec. Viz také níže – pojem „hermeneutika“.

Etika (z řeckého ethos = mrav, zvyk, obyčej) – filozofická disciplína zabývající se mravností, původem a podstatou morálního vědomí a jednání. Nauka o správném jednání, mravouka nebo také praktická filozofie, čímž se míní filozofie v praxi, v životě, v každodenních životních situacích. Jak už bylo řečeno, etika posuzuje vztahy ve společnosti a z hlediska morálky stanovuje to, co je a co by býti mělo. Můžeme ji chápat jako:

- Vědu o morálce, která usiluje o vysvětlení mravních skutečností ve společnosti za pomoci vědeckých disciplín, jako jsou biologie, psychologie, sociologie a jiné obory.

- Vědu, která teoreticky a kriticko-normativně stanoví, co je mravné a co nikoliv. Zkoumá podstatu a funkci morálky, mravního vědomí. Zkoumá determinizmus a svobodu rozhodování a jeho vliv na to, co je a co býti má.

Étos – mravní základ, charakter (étos člověka, vědce, politika, lékaře, soudce, kněze, étos nějaké instituce nebo národa, étos uměleckého či vědeckého díla). Étos je určitá množina morálních norem, která ovlivňuje postoje a jednání jedinců nebo skupin a vede ke konkrétnímu způsobu jednání. Pojem „étos“ není totožný s pojmem etika nebo morálka. Je užší a vyjadřuje především jevy a hodnoty, které jsou určující pro jednání jedinců, skupin nebo profesí.

Eudaimonie (eudaimonizmus) – jeden ze základních pojmů etiky, znamenající osobní štěstí, blaženost, slast, příjemnost. Je to jeden z filozoficko-etických principů, který se prolíná všemi etickými směry. Dosažení štěstí a blaženosti pokládá eudaimonizmus za cíl snažení každého jedince. Etické je vlastně každé jednání, které směřuje k eudaimonii. Chápání blaženosti je v různých etických směrech či školách různé. Epikurejci ji viděli v slasti, stoikové v tom, co je užitečné a rozumné, Sokrates v moudrosti a vědění, Platon v pravdě a poznání. Eudaimonie chápaná výhradně naturalisticky by sice vedla k osobní blaženosti, jednání jedince by však nasměrovala k čirému požitkářství.

Gnozeologie – viz pojem „noetika“.

Hermeneutika – původní náplní tohoto pojmu je teorie a umění výkladu Bible a jiných náboženských a mytologických textů (z hlediska obsahového i jazykového) a jejich interpretace. V moderní době chápeme hermeneutiku jako filozofickou metodu, která pojímá poznání jako porozumění (na rozdíl od metod poznání popisných a vysvětlujících). Viz též pojmy epistemologie a noetika.

Hodnota – obecný pojem pro všechno, čeho si ceníme a vážíme. Hodnota je to, co považujeme za důležité, cenné a významné pro jedince. Hodnota je to, proč dáváme něčemu přednost před něčím jiným, hodnota je to, co naši volbu určuje a do jisté míry způsobuje, že naše svobodná volba není tak „úplně svobodná“.

Hodnota je vlastnost, která uspokojuje nějakou potřebu nebo libost jedince. Potřeba jedince totiž závisí především na vůli a libost na citu. Hodnota tedy znamená něco subjektivního, co závisí více na citu než na rozumu, ať už jde o věc hmotnou nebo o čin.

Ve filozofii a v sociální sféře chápeme hodnotu jako vlastnost jevů, dějů a činů, která určuje jejich pozitivní nebo negativní význam pro jedince nebo pro společnost.

V roce 2005 proběhlo na vybraných středních školách v České republice kvantitativní dotazníkové šetření na vzorku 855 lidí, které mělo za cíl zmapovat hodnotové orientace adolescentů ve věku 16–20 let (Preissová Krejčí, 2005). Respondentům byla předložena baterie 14 hodnot, které měli klasifikovat způsobem užívaným ve školní výuce v ČR (škála 1–5). Ve shodě s dosavadními výzkumy se na prvních místech umístily hodnoty zdraví (98 % respondentů), přátelství (97 % respondentů), rodina (95 % respondentů) a láska (91 % respondentů). Pořadí hodnot v hodnotovém žebříčku bychom mohli shrnout v následujícím sestupném pořadí: 1. zdraví, 2. přátelství, 3. rodina, 4. láska, partnerství, 5. vzdělání, 6.- 7. být užitečný druhým a úspěšnost ve škole, 8. volnočasové aktivity, 9. peníze, majetek, 10. dobře vypadat, 11. náboženství.[18]

Součástí etiky je také morální hodnocení, kdy hodnotu posuzujeme srovnáváním s určitým standardem, vzorem nebo zvykem. Např. hodnotu činu nebo určitého jednání posoudíme kladně, když odpovídá zvyklému vzoru, shoduje-li se s ním. Podle toho označíme výsledné jednání za etické nebo neetické, mravné nebo nemravné. Máme-li si hodnoty uvědomovat a srovnávat je, musíme mít hodnotový cit, podle něhož si vytváříme určité pořadí – hierarchii hodnot. Hierarchie hodnot při posuzování etických problémů znamená, že by měla být upřednostňována ta hodnota, která stojí z hlediska etických kategorií výše. Toto označujeme jako hodnotový cit. Jeho pěstování by mělo být nedílnou součástí myšlení, komunikace a vzdělávání.

Můžeme například poměřovat statečnost, ctižádost a věrnost. Tyto vlastnosti znamenají z hlediska mravního jednání kladnou hodnotu. Jsou kvalitativně rovnocenné? Nebo je možné některou z nich upřednostnit? Nebo se jejich subjektivní hierarchie může měnit v různých životních situacích, v různých povoláních, v různých druzích lidského jednání, např. v boji za spravedlivou věc, v lásce, v pracovních vztazích, v umění apod.?

Studiem hodnot se zabývá jednak axiologie, jednak etika.

Kodex – volný nebo systematický soubor doporučení určitého oboru. Např. právní kodex (kodex církevního práva, kodex rodinného práva), etický kodex, mravní kodex, potravní kodex apod.

Láska – citově pozitivní sociální vazba, citový vztah příchylnosti (láska mateřská, rodičovská, erotická, charitativní, láska k bližnímu). Milovat a být milován je jedna z nejsilnějších potřeb člověka. V etickém kontextu Lévinas[19] definuje lásku jako „vědomé, účinné a dobrovolné přijetí „Jiného“ do vlastního života, ochotu být rukojmím za druhého“.[20]

Legalita (z lat. lex = zákon) – zákonnost. Znamená to postup podle zákona bez ohledu na to, zda je zákon správný a náležitý. Legální je tedy to, co se děje (koná) podle zákona, ať je zákon z hlediska kvality jakýkoliv, tj. dobrý nebo špatný. Opakem legality je ilegalita, což je jednání (konání) nikoli podle zákona, tedy protizákonné.

Legitimita (z lat. legitimus = zákonný, zákonitý, náležitý, správný) – vyjadřuje oprávněnost zákonných norem (nebo také státní moci) na základě hodnot a právních norem, které jsou správné, náležité a etické. Vztah legality a legitimity pochopíme nejlépe na příkladu rasistických zákonů nacistické Velkoněmecké říše. Persekuce Židů probíhala podle Norimberských zákonů, tehdy v Německu platných, byla tedy legální. Nebyla však a nikdy nemohla být legitimní, neboť to byly zákony špatné, nemravné, neetické, popírající základní lidská práva.

Logika (z řec. logos = slovo, rozum, řeč, důvod) – nauka o myšlení, nauka o zákonech správného myšlení, nutného k vědeckému poznání, které staví na přesnosti, správnosti a pravdivosti.

Metafyzika – nauka o bytí a jsoucnu (viz také pojem „ontologie“).

Morálka (z lat. mos = mrav, zvyk, obyčej, povaha, mravnost). Z filozofického hlediska znamená morálka sféru chování a jednání lidí, posuzovanou a hodnocenou z hlediska etických hodnot. Je to proměnlivý, historicky podmíněný souhrn hodnotících soudů, pravidel, názorů, ideálů, norem a institutů, jimiž se lidé ve svém praktickém jednání řídí. Morálka jako normativní systém představuje vnitřní sankce jedince, které limitují (omezují) jeho jednání. Tyto morální normy vyplývají z dohody vzešlé z diskurzu o dobrém a špatném (správném a nesprávném), který v normativní formulaci vyústí.

Pojem „morálka“ se často ztotožňuje s etikou, což je však třeba odlišovat. Morálka představuje pravidla lidského chování a jednání a odpovídá pravidlům a hodnotám, k nimž je jedinec vázán osobně, zatímco etika odpovídá pravidlům a hodnotám obecně, veřejně uznávaným.

Morálka se zakládá na hodnotících soudech o tom, zda jednání jedince koliduje nebo nekoliduje s morálními záměry a zájmy druhých. Morálka znamená také plnění povinností vyplývajících z mravního uvědomění. V podstatě jde o jedince ve vztahu k mravním normám. Morálka představuje formální aspekt mravnosti, tj. shodu jednání s morálním cítěním a svědomím. Základem morálky je víra v závaznost mravních norem, platných v dané době pro jedince, skupinu, společnost. Morální názory ve společnosti mohou být i zcela protichůdné a také se vyvíjejí, což obvykle představuje různě dlouhý proces.

Etika (jako filozofická disciplína) zkoumá původ a podstatu mravních pravidel. Zkoumá a zdůvodňuje, proč je určité jednání správné a proč jsme oprávněni takové jednání od všech jedinců vyžadovat.

Vztah morálky a etiky bývá někdy vysvětlován a srovnáván se strukturalistickým pojetím jazyka, a to tak, že jazyk – jako konkrétní jazykový projev (řeč) – jako by se rovnal morálce (zvykům, pravidlům), zatímco jazyk – jako systém (pravopis, gramatika) – jako by se rovnal etice.

Morální – týkající se morálky, z mravnosti vyplývající, týkající se duchovní, psychické stránky jedince. Pojem „morální“ tedy neznamená „mravně dobrý“, ale „patřící do oblasti morálky“. Pojem „nemorální (amorální)“ není opakem morálního, jak by se na první pohled zdálo (nerovná se nemravnému), ale znamená označení něčeho, co se nachází mimo oblast morálky. Jednání morálně dobré nebo špatné znamená shodu nebo neshodu s platnými normami a s vlastním svědomím.

Moralizmus – všechny formy absolutizace etických a mravních norem. Moralizmus znamená mravní fundamentalizmus, zahlcení mravnostními postuláty. Takové postoje zužují etiku a omezují jednání jedinců na přikázané a zakázané a vedou k nadřazování mravních hodnot nad všechno ostatní.

Moralita – mravní cítění, tj. vnitřní, mravní pojetí povinnosti, na rozdíl od legality, která znamená povinnost danou zákony.

Mrav – ustálený způsob nebo také zvyklost určitého jednání ve společnosti. Mravy jsou různé v různých zemích, národech, krajích, etnikách, komunitách (městských, venkovských, měšťanských, proletářských, šlechtických apod.). Mrav úzce souvisí s morálkou a vztahuje se k široké škále jednání, konání a zvyklostí. Nemrav je také mrav, jenže takový, který podle platných norem na základě hodnotícího soudu neschvalujeme.

Mravnost – způsob života a jednání, které je v souladu s obecně uznanými mravními normami (zákony). Mravnost je pojem abstraktní. Konkrétní jsou pouze způsoby jednání (jevy), od nichž byl pojem „mravnost“ odvozen jako jejich společný znak. Mravnost v praktickém životě znamená rozlišování dobra a zla v množině různých mravních jevů.

Mravný/mravní – přídavná jména užívaná pro označení jednání týkajícího se mravnosti. Termín mravný užíváme ve vztahu k nějaké osobě (např. mravný muž), nebo také ve vztahu k činu vykonanému určitou osobou. Vedle toho termín mravní (např. čin, cit nebo zákon) vyjadřuje obecné zařazení, tedy kategorizaci. Výraz mravní jednání neříká nic o tom, zda ono jednání je mravné nebo ne, ale vyjadřuje, že jednání patří do kategorie daných mravů.

Noetika (z řec. noein = myslet) – nauka o poznání, teorie poznání, podle Kanta[21] nauka o zásadách, formách, možnostech a dosahu lidské poznávací schopnosti. Noetika zkoumá také věrohodnost poznání.

Ve frankofonní oblasti se používá termín epistemologie (viz výše), která studuje především postupy a možnosti vědeckého poznání včetně zkoumání pravdivosti poznání. Jiný výraz pro noetiku je gnozeologie, zdůrazňující smyslovou stránku poznání.

Ontologie – nauka o bytí, o jeho nejobecnějších určeních a pojmech.

Paradigma (z řec. příklad nebo vzor) – v teorii o vědách souhrn všech pojetí vědní disciplíny v určitém časovém úseku.

Poznání – zjištění nebo nabytí náležité, pravdivé představy nebo znalosti či vědomosti o nějaké skutečnosti, na základě smyslového vnímání a rozumové činnosti (viz také pojmy noetika, epistemologie a gnozeologie).

Pravda – základní hodnota poznání. Je to shoda výpovědi nebo poznání se skutečností. Je to opak omylu nebo lži. Pravda ve vědě a vědeckých disciplínách přírodovědného zaměření se určuje verifikací (ověřováním) nebo falzifikací (vyvrácením). O pravdu je tedy v praxi nutné usilovat, starat se o její prosazování, aby vešla do obecného povědomí. Tím se pravda stává i kategorií etickou.

Svědomí – mnohoznačný (polyvalentní) pojem, vyjadřující reakci jedince (individua) na mravní principy a normy jednání v sociální skupině, k níž patří. Vyjadřuje osobní přesvědčení jedince, který přijal určité morální normy, jež se stávají měřítkem posuzování a hodnocení vlastního jednání. Svědomí představuje jakýsi kompas, který programuje a řídí naše jednání. Svědomí nás nabádá, abychom překročili egoistický náhled na své jednání, abychom byli schopni postřehnout, zda je naše jednání i obecně správné. Dokument katolické církve „Nový katechizmus“ z roku 1993 definuje svědomí takto: „Svědomí je rozumový úsudek, kterým člověk poznává, zda je konkrétní jednání, které zamýšlí vykonat nebo právě uskutečňuje nebo už provedl, mravně dobré nebo zlé.“

Obsahem svědomí je:

- Poznání původu norem a jejich významu

- Hodnotící moment – schopnost posoudit vlastní záměry a činy, schopnost ubránit se nesprávným formám jednání

- Emocionální komponenta – vědomí povinnosti, viny, lítosti, pokání, součástí emocionální složky svědomí je obvykle strach, pocit viny a studu

- Snaha o nápravu

V intencích názorů Spaemanna, uskutečníme-li něco neetického, nedobrého, můžeme mít špatné svědomí nebo výčitky svědomí. Je ovšem třeba si uvědomit, že svědomí není neomylné, že nemusí mít vždy pravdu. Tak jako rozum nás vždy neochrání před omylem, tak i svědomí nás může zavést na scestí a může nám dovolit (umožnit) jiným lidem svým jednáním ublížit. Svědomí sice člověku napomáhá rozlišit dobré a zlé, ale není to „věštírna“, zaručující správnost. Svědomí nám sice ukazuje směr, ale ten může být také zavádějící.[22]

Do kategorie takových problémů patří také válečné zločiny, jejichž pachatelé hledají omluvu pro svoje jednání v tom, že plnili rozkazy nadřízených. Podobný problém představují výkony trestů smrti zastřelením na podkladě rozsudků polních, válečných soudů. Rozsudky smrti jsou obvykle vykonávány popravčí četou, kdy na rozkaz současně střílí více střelců, zřejmě proto, aby se každý člen takového smrtícího komanda mohl domnívat, že zásah z jeho zbraně nebyl ten smrtící, že nejednal proti vlastnímu svědomí, že to, co udělal, se nepříčí obecné morálce, že nespáchal čin, za který by mohl být morálně, nebo dokonce právně odpovědný.

V souvislosti s funkcí svědomí se nabízí závažný etický problém, zda je možné donutit druhého člověka, aby vědomě jednal proti svému svědomí. Počty mučedníků všeho druhu, vyskytujících se v dějinách lidstva, jsou dokladem toho, že ani hrozba smrti nemusí některé jedince donutit jednat proti svému svědomí.

Existují však i „zločinecké metody mučení“, jimiž může být člověk doslova zbaven vlastní vůle (brainwashing = vymývání mozku) a donucen jednat proti vlastní vůli.

Dnes deskriptivní etika popisuje mravní normy, hodnoty a jednání jedinců či komunit, dominantní nebo platné v dané společnosti, a v tomto smyslu nachází styčné body, nebo dokonce úzce kooperuje s jinými vědními disciplínami, jako jsou sociologie, kulturní a sociální antropologie, etnologie apod.

Teleologie – učení o účelnosti všech přírodních a společenských jevů, které jsou výsledkem působení sil zaměřených k cíli předem určenému (viz též pojem „determinizmus“). Teleologické vysvětlení nějakého jevu znamená vysvětlení odkazující na účel či funkci vysvětlovaného jevu.

Zmíněné pojmy jsou základními termíny obecné etiky. Uvedli jsme je zde proto, že bez nich není možné pochopit základní principy etiky v rovině aplikační – v našem případě ve sféře působnosti zdravotně sociálního pracovníka.

1.2.2 Základní pojmy zdravotně sociální práce

Nyní se ve stručnosti zaměříme na pojmy přímo související se zdravotně sociální prací. Abychom jim mohli správně porozumět, je nezbytné precizně vymezit sociální práci jako takovou a teprve poté docílit aplikace do oblasti zdravotnické, vše přirozeně ve vazbě na etiku.

Je ovšem zřejmé, že zdravotně sociální práce stojí na pomezí sociální práce a zdravotnictví, tedy že na ni nelze nahlížet výhradně prizmatem sociálním – ve smyslu „běžné“ sociální práce, ale ani výhradně prizmatem zdravotnickým – ve smyslu poskytování standardně definované zdravotní péče. Jde o natolik specifickou oblast péče, že si zasluhuje do jisté míry speciální terminologii i přístupy. Současně je ovšem třeba připustit, že tyto jsou teprve ve stadiu vývoje. Ačkoli se o potřebě přímé návaznosti sociální péče na péči zdravotní hovoří již léta[23], v praktické rovině (v oblasti faktické „propojenosti“ příslušných ministerstev, zejména pak v oblasti péče bezprostředně poskytované klientovi a jeho blízkým), ale i v rovině vysokoškolského vzdělávání a v oblasti publikační je profesionální zdravotně sociální práce doslova „malým dítětem“, spíše „novorozenětem“. Tedy v této oblasti je před námi – zdravotníky a sociálními pracovníky (též před politiky, právníky, učiteli apod.) ještě obrovské množství práce. Dokládají to též dva konkrétní příklady, které v přílohách uvádíme – viz Příloha č. 5 (Případové studie).

Sociální práci definujeme jako odbornou disciplínu, která se profesionálním způsobem, s použitím speciálních pracovních metod, zaměřuje na řešení problémů jednotlivce, rodin či celých skupin klientů. Základem sociální práce jsou principy lidských práv, sociální spravedlnosti a občanské společnosti.

Tato definice zdůrazňuje profesionální základ sociální práce na rozdíl od různých charitativních institucí a činností. Jinak řečeno, sociální práce je profesionální činnost, jejímž cílem je pomoci potřebným osobám, rodinám nebo skupinám obyvatel v uspokojování základních potřeb, k dosažení odpovídajícího stupně socializace umožňujícího jejich osobní rozvoj.

Tato práce je zaměřena na ty, kteří vlastními silami nejsou schopni řešit problémy v mezilidských vztazích a dostávají se tak do situací, které je v nějakém smyslu činí na společnosti závislými. V tomto smyslu je sociální práce vždy součástí sociální politiky každého moderního státu, jehož zájmem a cílem je vytvořit takové podmínky, které by podporovaly optimální a autonomní rozvoj osobnosti takto znevýhodněných jedinců či skupin.

Sociální práce představuje systémové, státem organizované pojetí podpory a pomoci. V praxi se sociální práce dělí na preventivní (ve snaze předcházet sociálním událostem) a kurativní (ve snaze sociální události řešit).[24]

Zdálo by se, že sociální práce, tak, jak byla definována a stručně popsána v historickém vývoji, je ze své morální podstaty jednoznačně pozitivní, že o jejím kladném etickém náboji není pochyb. Hospodářsko-společenské skutečnosti jsou však i v dnešních průmyslově vyspělých státech stále velmi složité. Do sociální problematiky pronikají složité společenské otázky, jejichž řešení nemusí nabízet vždy kladné, automaticky pozitivní etické postupy a jednání. Složitost těchto společenských (ekonomických, politických) otázek je důvodem, proč tak dlouho, obtížně a složitě vznikal etický kodex sociální práce (o němž se dále zmíníme).

Uvedli jsme, že profesionalita je to, co odlišuje sociální práci od charitativní činnosti. Z hlediska metodiky jsou principy etiky sociální práce v podstatě totožné s etickými principy jakékoliv jiné práce, profesionálně provozované. Etika profesionální práce je dána morálními normami společnosti, jejími předpisy a pravidly chování. Takto obecně pojatý pojem „profesionální etika“ je určen mravními hodnotami specifickými pro určité povolání, v našem případě pro profesi zdravotně sociálního pracovníka.

Zdravotně sociální práce je určena zejména lidem nemocným, kteří v souvislosti s nemocí potřebují specializovanou sociální pomoc či péči.

Každá nemoc představuje pro člověka svým způsobem specifickou životní situaci. Naštěstí jen některé komplikují život člověka a jeho blízkých do té míry, že je možno hovořit o objektivně náročné životní situaci (i když individuální hodnocení může být jiné). Nemoc sama o sobě nemusí být vpravdě sociální situací, alespoň ve většině případů tomu tak není. Narušení sociální situace nemocného ve významnější míře a kvalitě je typické v první řadě tam, kde je dlouhodobě negativně ovlivněna pracovní schopnost člověka, a tam, kde více či méně vázne jeho schopnost postarat se sám o sebe. Tyto situace jsou nejvíce pravděpodobné tehdy, jestliže nemoc zanechala následky, jako jsou přechod do chronického stadia s určitým funkčním postižením nemocného a trvalé tělesné či duševní postižení („zhojení per defektum“ – s následky, na rozdíl od „zhojení ad integrum“ – bez následků).

Pro příklad uvedeme nemocné s cévní mozkovou příhodou, která zanechala následky, a v této souvislosti výzkumné šetření, které provedla Musilová (2006). Bylo zaměřeno na úroveň komplexní rehabilitace těchto nemocných. Meritem tohoto výzkumného šetření byly dotazníky, které vyplňovali klienti agentur domácí péče a rehabilitačního oddělení (celkem 78 respondentů). Respondenti odpovídali na celou řadu otázek, mimo jiné i ty, které měly vztah k tzv. sociální rehabilitaci[25]. Jen přibližně 20 % respondentů uvedlo, že je kontaktovala sociální pracovnice již během hospitalizace v nemocnici. To je velmi nízké číslo. Stejně tak je třeba komentovat počet respondentů, který uvedl, že informace o možných sociálních výhodách získali od sociálního pracovníka – cca 27 %. Uvedené naznačuje deficit v oblasti informovanosti, která je nedílnou součástí saturace sociálních potřeb hospitalizovaného klienta a současně je výzvou pro zdravotně sociální pracovníky ve snaze o zlepšení situace nemocných, sociálně potřebných jedinců, po jejich propuštění z ústavní péče do péče domácí.

To nás také vede k potřebě sledovat kvalitu života těchto lidí a všemi možnými prostředky usilovat o její optimální úroveň.

Za nejvýznamnější podmínky pozitivně ovlivňující kvalitu života nemocného v průběhu léčby je považována jeho autonomie (tj. aby mohl rozhodovat sám o sobě), individualizace léčby a ošetřování (tj. aby byly respektovány jeho zvyky, hygienické a stravovací návyky, jeho schopnosti smyslové, pohybové, aby byl brán v úvahu jeho věk a mentální schopnosti). Tyto faktory nejen že zvyšují spokojenost nemocného, ale také významně podporují spolupráci nemocného s ošetřujícím personálem (tzv. compliance), což jsou cíle, ke kterým bychom měli při poskytování profesionální péče vždy směřovat.[26]

Specifické nároky na zdravotně sociální péči mají rovněž jedinci s handicapem (ať už tělesným, smyslovým, duševním nebo kombinovaným).

Potřebnými z hlediska návaznosti sociální péče na péči zdravotní (někdy naopak péče zdravotní na péči sociální) jsou též senioři a lidé umírající[27] (ať už z důvodu stáří nebo závažných chorob, či obojího).

V neposlední řadě je třeba zmínit jedince žijící tzv. na okraji společnosti (tzv. sociálně vyloučené) – lidi bez přístřeší, osoby závislé na návykových látkách apod., kteří jsou sociálně potřebnými zejména z těchto důvodů (tedy i bez významnějšího zdravotního problému, ačkoli se dříve nebo později stávají uživateli zdravotní péče).

To jsou další, časté (resp. nejčastější) cílové skupiny zdravotně sociální práce, o nichž se podrobněji zmíníme v následujících kapitolách, i s konkrétními příklady, ve vazbě na provedená výzkumná šetření.

Zdravotně sociální práce je tedy odborná disciplína zaměřená na sociální práci s člověkem, který se v souvislosti se svým zdravotním stavem či věkem (často obojím) dostal do svízelné životní (sociální) situace, nebo již ve svízelné životní situaci byl ještě před hospitalizací či jinou intervencí ze strany poskytovatelů zdravotní péče. Je určena také těm klientům a jejich blízkým, kteří mají specifické sociální a kulturní potřeby, jejichž uspokojování přesahuje rámec standardní ošetřovatelské péče.

1.2.3 Exkurz do historie etiky

Během historického vývoje se vyvinula řada různých učení a filozofických škol, které k etickým problémům zaujímají rozdílná stanoviska, tedy které kladou důraz na jiné hodnoty. O některých se zde zmíníme, aniž bychom si dělali nárok na úplnost výčtu.

O různých pojetích morálky a etiky v různých etapách prehistorického vývoje se můžeme jen dohadovat, protože k dispozici není dostatek doložitelných důkazů ani archeologických, ani písemných.

Náš přehled začíná antikou, protože etika byla samozřejmou součástí prakticky všech filozofických škol starého Řecka. Antická etika je založena na rozumu, myšlení a poznání. Řecká filozofie neznala pojem „osobnost“, přesto nahlížela na člověka jako na bytost odlišnou od ostatních živých tvorů proto, že má rozum a řeč (logos). Právě proto Aristotelés označil člověka jako tvora společenského (zoon politikon). Rozum (myšlení) a řeč dává člověku možnost a schopnost vést odpovědný způsob života a podílet se na vzájemném lidském, společenském soužití.

Všechny antické etické školy byly eudaimonické, tj. vycházely z toho, že cílem lidského snažení je osobní štěstí a blaženost (eudaimonie). Takové školy označujeme též jako hedonistické (z řec. hedoné = požitek). Za etické se v nich považuje vše, co k dosažení eudaimonie napomáhá, za neetické pak to, co dosažení eudaimonie brání. Vše, co by mohlo přispět ke zlepšení života na tomto světě, považovali starověcí Řekové za mravné a ctnostné. Většina starořeckých etických škol viděla štěstí v duševních nebo tělesných slastech, takže eudaimonii Řekové obvykle ztotožňovali se smyslovým uspokojením. Popírali, že by smysl života a jeho uspokojení mohlo vyplývat z jiných hodnot, např. bohatství, slávy nebo moci.

Do okruhu těchto starořeckých filozofických škol patří:

- Škola kyrénská (zakladatel Aristippos z Kyrény; 435–355 př. n. l.)

Podle ní člověk jedná pouze kvůli slasti (tzv. hédonizmus). Slast chápe jako smyslové a duchovní uspokojení pudu. Vyznává především tělesné slasti a jednotlivé okamžité rozkoše, které má ale jedinec ovládat, nikoliv nechat se jimi ovládat. Smysl a cíl života vidí tato škola v příjemných dojmech a pocitech. Je to ryze subjektivní a egoistické pojetí etiky, neboť v souladu s ní je žádoucí usilovat o to, co způsobuje libost, a vyhýbat se všemu, co způsobuje nelibost.

- Škola cynická (zakladatel Antisthenés; 440–366 př. n. l.)

Podmínkou životního štěstí je podle cyniků skromnost. Čím je člověk moudřejší, tím méně má potřeb. Nejsvobodnější a nejmoudřejší je ten, kdo nemá žádné potřeby, kdo nežádá nic. Z neštěstí si moudrý člověk nic nedělá, nedostatek libosti snáší klidně. K blaženosti vede především moudrost. Moudrost se projevuje sebeovládáním, nerušeným působením vnějších vlivů. Takové sebeovládání je základem blaženosti. Jedině dobro, ve kterém tkví blaženost, je ctnost, nikoliv slasti a rozkoše. Cynikové pohrdali tělesnými požitky, státem, zákony, ale i rodinnými vztahy. Uznávali fyzickou práci. Některé principy cynické školy později převzali stoici (viz níže). K nejznámějším cynikům patřil Díogenés ze Sinópy (413–327 př. n. l.).

Table of Contents

Úvod

1 Filozofická a etická východiska profese

1.1 Filozofická východiska profese

1.2 Etická východiska profese

1.2.1 Základní etické pojmy

1.2.2 Základní pojmy zdravotně sociální práce

1.2.3 Exkurz do historie etiky

1.2.4 Náboženská etika

1.2.5 Další etické směry

1.2.6 Etické normy a hodnoty

1.2.7 Morálka individuální a sociální

Individuální dimenze

Sociální dimenze

Morální hodnoty a normy

1.2.8 Empatie

1.2.9 Dilematické situace

1.2.10 Trénink zaměřený na oblast morální volby

1.2.11 Potřeby člověka a jeho motivace

Potřeby člověka

Motivace

2 Etické a kulturní dimenze zdravotně sociální práce

2.1 Etické principy zdravotně sociální práce

3 Profesionalita zdravotně sociálního pracovníka

3.1 Profese zdravotně sociálního pracovníka

3.3 Etika profese zdravotně sociálního pracovníka

3.3.1 Etické kodexy ve zdravotní a sociální práci

3.5 Sebereflexe v práci zdravotně sociálního pracovníka

4 Etika zdravotně sociální práce s vybranými skupinami klientů

4.1 Etika a kultura zdravotně sociální práce s dětmi

4.1.1 Etický přístup k dítěti

4.2 Etika a kultura zdravotně sociální práce se seniory

4.3 Etika zdravotně sociální práce s lidmi zdravotně/sociálně znevýhodněnými

4.3.2 Etický přístup k člověku odlišné kultury

4.4 Etika a kultura zdravotně sociální práce s „obtížnými“ klienty

Přílohy

Příloha č. 1: Vývoj etiky v prehistorických a historických souvislostech

Příloha č. 2: Mezinárodní etický kodex sociální práce – principy

4. Principy

Příloha č. 3: Etický kodex společnosti sociálních pracovníků ČR

2. Pravidla etického chování sociálního pracovníka

Příloha č. 4: Evropská charta pacientů seniorů

6. Zdravotní problémy

Příloha č. 5: Případové studie

Slovníček pojmů

Přehled literatury a dalších zdrojů