Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Hynek Klimek

STRAŠIDLÁŘ

Mezi námi hradními strašidly

Ilustrace Zdeňka Študlarová

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

jako svou 4766. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdaléna Jimelová

Jazyková úprava Tamara Kajznerová

Návrh obálky Zdeňka Študlarová

Grafická úprava a sazba Jan Šístek

Počet stran 64

První vydání, Praha 2012

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2012

ISBN 978-80-247-4213-7

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7942-3 pro formát PDF

ISBN 978-80-247-7943-0 pro formát EPUB

Průvodkyně se představuje

Jsem potěšena a je mi ctí, že právě já, bílá paní z Černého zámku, jsem byla ze všech svých družek vybrána, abych vám vyprávěla. O strašidlech, přízracích a tajemných jevech na hradech, zámcích a tvrzích toho vím hodně. Bílou paní jsem už dlouhá staletí a vždycky mě velmi zajímalo, jak si vedou ostatní. Zvědavost je mi vlastní, vždyť jsem ženského rodu.

Podle mne je spravedlivé, abychom se právě my, bílé paní, představily ve Strašidláři jako první. Většina z nás má urozený původ a mnohé jsme za pozemského života patřívaly do nejvyšší společnosti, mezi přední šlechtu. Dostalo se nám kvalitního vzdělání i výchovy, a tak jsou nám vlastní ušlechtilost a dvorní mravy. Proto také většina z nás neškodí a nikomu neubližuje, nebo jen občas.

Já osobně to ovšem mám v tomhle ohledu těžké. No, představte si, že na zřícenině hradu Skála na Plzeňsku, které se říká Černý zámek, neustále trpím. Již bezmála šest století musím snášet přítomnost někoho tak nemožného, jako je Dlouhý Bárta. Ten padouch byl už za života notorický opilec. Ke všemu náš strážní hrad za husitských válek zradil a zapříčinil jeho dobytí nepřátelským vojskem.

Své druhy však nezaprodal jako Jidáš Ježíše Krista za třicet stříbrných, ale za loket piv. Asi nevíte, co to ten loket piv je. Já to zprvu také nevěděla, protože nejsem zběhlá v pochybných zábavách pijanů z krčem a putyk. Zjistila jsem, že to je řada   deseti pivem naplněných korbelů a navíc jeden kalíšek pálenky, které oni říkají štamprle nebo panák. Ještě bych asi měla dodat, že tehdy se měřilo na lokty a pivo se pilo z korbelů. Sice se normálně odměřovalo na soudky a sudy, ale to víte, pijani… Ti mají jiné míry a hlavně nezřídka neznají tu svou.

Ale vraťme se k tomu úplatku pro Dlouhého Bártu. Dokážete si vůbec představit, že se za tohle někdo nechá koupit? Jemu to ke zradě stačilo. Nepřátelští zvědové ho chytili, když se podnapilý motal pod hradem a hledal někoho, kdo by ho pozval na další pivo. Sám už totiž v kapse neměl ani měďák a krčmář mu nechtěl nalít na dluh. Dlouhý Bárta věděl o tajné podzemní chodbě vedoucí do hradu a nepřátelské vojáky k ní zavedl. Mezi hrstkou přeživších z hradní posádky, stojící na straně husitů, se po dobytí hradu dokonce našli i takoví, kteří zrádcovi jeho čin nezazlívali. Domnívali se, že to udělal proto, aby si zachránil život. Já však vím své: Určitě to udělal za pivo.

Když pak k nepřáteli vypleněnému a pobořenému hradu dorazilo husitské vojsko v čele se samotným hejtmanem Janem Žižkou, velice se snažili zrádce najít. Chtěli ho zabednit v sudu a ten pak hodit na hořící hranici. Od tohoto trestu ho ale uchránil hradní duch Hlehlehel, kterému to dodnes vyčítám. Dlouhého Bártu ukryl, aby ho husité neobjevili. Pak ho sice potrestal sám, ale mnohem milosrdněji, než si ten bídník zasloužil. Hlehlehel znal Dlouhého Bártu od jeho narození a dobře věděl o jeho slabosti, lásce k alkoholu. Bůhvíproč ji považoval za polehčující okolnost pro to, co provedl a způsobil a nenechal trest na husitech.

Dlouhého Bártu odvedl do hlubokého sklepení, kde toho padoucha uvěznil. Ztrestal ho tím, že každodenně musí vypít ne jeden loket, ale desetkrát tolik, tedy celých deset loktů piv. O přísun se mu stará se svým kamarádem Všehlehelem. Dohlížejí přitom na to, aby Dlouhý Bárta poctivě všechno to pivo i pálenku vypil a neuléval na zem. Ale usuďte sami, jestli je to pro opilce trest, anebo spíše odměna. Já se kvůli tomu zejména na Hlehlehela, ale trochu i na Všehlehela, zlobím. Avšak oni jsou přesvědčeni, že Dlouhý Bárta byl ztrestán náležitě. Tvrdí, že vypít takové množství alkoholu je i pro notorického pijana utrpením a nejvíce je potrestán tím, že se mu z jeho největší rozkoše stala těžká dřina. Pít tu záplavu piv musí totiž po 364 dnů v roce a v přestupných letech o jeden den navíc. Jen ten jeden jediný den, který do výčtu dnů v roce zbývá, má právo na vycházku. Motá se tady pak po zřícenině a je na něj žalostný pohled. Pokaždé, když ho spatřím, mě popadne taková zlost, že se neudržím a házím po něm kameny. Pravdou ovšem je, že se trefím jen občas.

Asi bych vám ještě měla říci, jak jsem se stala bílou paní. To bylo tak: Byla jsem dcerou hradního pána a zahleděl se do mne myslivecký mládenec. Vůbec se mi nelíbil, a k tomu ten jeho nízký původ! Byl to obyčejný selský synek a já urozená šlechtična. Navíc půvabná a bohatá. Byla to od něj velká  opovážlivost, když mi při honech, kterých jsem se velice ráda účastnila, všelijak nadbíhal a snažil se mi dělat různé úsluhy.

Já jím ale opovrhovala a dávala mu to přede všemi patřičně najevo. Bohužel jsem nedomyslela, že se jeho marná, neopětovaná láska může zvrtnout v nenávist. Jednou jsem ho zase urazila hrubým odmítnutím, když mi chtěl pomoci nasednout na koně. Ti, co byli právě poblíž, se nad jeho pohanou zlomyslně ušklíbali. A tehdy se jeho srdce zlomilo. Do číše vína, kterou jsem se o něco později chtěla občerstvit a on sám mi ji podal, mi přimíchal jed. Sotva jsem pobídla koně do cvalu, spadla jsem z něj a zůstala bezvládně ležet. Nejprve mysleli, že jsem si srazila vaz. Brzy se však objasnilo, jak se to seběhlo. Ten bídák zemřel v hladomorně, ale moje duše nenalezla v hrobě posmrtný klid. Proto jsem se stala přízrakem, bílou paní.

Od těch časů až dodnes procházím za nocí rodným hradem, třebaže se už dávno proměnil ve zříceninu, a toulám se také v jeho okolí. Dávno jsem si to všechno ujasnila. Přiznávám, že to ode mne tenkrát nebylo hezké, jak jsem se k němu chovala. Ale když on mi tou svou dotěrností lezl tak hrozně na nervy…

Samozřejmě, že dnes se svými mnohasetletými zkušenostmi bych to řešila jinak. Ale to víte, mládí a přehnaná hrdost na to, na čem jsem sama neměla žádnou zásluhu. Na majetek a váženost svých předků. Inu, alespoň mi to věčné mládí zůstalo, když jsem zemřela tak mladá. Nemusím se teď po zřícenině belhat jako stařena s bolavými koleny, sužovaná revmatismem.

Ale to už jsem toho o sobě napovídala až přespříliš. Teď vám raději budu vyprávět o svých známějších a mnohem proslulejších kolegyních a dalších hradních přízracích. Jak už dobře víte, jsme my, bílé paní, ženského rodu, a jak bývá podstatné části žen vlastní, občas se rády zapovídáme.

Table of Contents

Průvodkyně se představuje