Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jürgen Erbacher

VATIKÁN

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 4761. publikaci

Z německého originálu Vatikan, Wissen was stimmt (ISBN 978-3-451-05985-8), vydaného nakladatelstvím Verlag Herder GmbH, Freiburg, v roce 2008, přeložila Anna Fejglová.

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín

Sazba a zlom Radek Vokál

Počet stran 88

Vydání 1., 2012

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Jürgen Erbacher, Vatikan. Wissen was stimmt © 2008 Verlag Herder GmbH, Freiburg im Breisgau

Cover Layout: R·M·E Roland Eschlbeck

Czech edition © Grada Publishing, a.s., 2012

Cover Photo © fotobanka Allphoto

ISBN 978-80-247-3911-3

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7967-6 pro formát PDF

ISBN 978-80-247-7968-3 pro formát EPUB

O knize

zvolení Josepha Ratzingera za prvního německého papeže po téměř pěti stech letech zájem o to, co se děje za vatikánskými zdmi, ještě vzrostl. A objevují se nesčetné otázky: Od kdy existuje Vatikán? Je pevně v italských rukách? Jaká tajemství skrývají vatikánské archivy? Jak velký je jeho majetek? Tyto a mnoho dalších otázek objasňuje Jürgen Erbacher. Ať se jedná o dnešní úlohu švýcarské gardy, nebo o vliv Opus Dei, ať pozoruje postavení Vatikánu ve světové politice, nebo postoje Svatého stolce v ekumeně: Jürgen Erbacher shromáždil ve stručné podobě nejdůležitější odpovědi na téma Vatikán.

O autorovi

Teolog, politolog a televizní žurnalista (ZDF) Jürgen Erbacher žil dlouho jako odborník na Vatikán v Římě.

Úvod

Nejstarší celosvětový hráč

Vatikán fascinuje lidi už celá staletí. Přes tlusté zdi pronikne ven jen máloco, což ho činí pro mnohé tajuplnějším. Zájem ještě vzrostl od doby, kdy se stal papežem Němec. Benedikt XVI., hlava 1,1 miliardy katolíků, sídlí v nádherném renesančním paláci a řídí dějiny nejstaršího celosvětového hráče. Ačkoli je vrchním představitelem nejmenšího státu na světě, má celosvětový vliv. Mnozí v něm vidí jednoho z nejmocnějších mužů – a to bez jediné vojenské divize. Zato má k dispozici správní aparát: římskou kurii.

Při pohledu zvenku je konkrétní fungování centrály katolické církve a trpasličího státu Vatikán jen ztěží pochopitelné. Práce se odbývá za zavřenými dveřmi, kardinálové a preláti jsou mlčenliví – chování, které často vede k divokým spekulacím a které je živnou půdou pro dobrodružné řeči. Předkládaná kniha nahlíží za kulisy Vatikánu, odstraňuje falešné představy a zprostředkovává pohled na běžný provoz a život kurie a papeže. Kdo má ve Vatikánu rozhodující slovo? Patří papež k nejbohatším mužům světa? Může si dělat, co se mu zlíbí? Je švýcarská garda pouhá folklorní skupina, nebo moderní bezpečnostní sbor?

Církev je stará 2 000 let. Dějiny jsou důležitým klíčem k pochopení tajemství Vatikánu. Proto se na začátku nachází krátký přehled vývoje papežského úřadu a světského panování hlavy církve. Ve druhé části je osvětlena z různé perspektivy organizace vatikánského státu a kurie, stejně jako i lidí, kteří tam pracují. Všechny nitky se sbíhají u papeže – je pozemskou hlavou katolické církve a suverénem vatikánského státu. Ve třetí části se hovoří o tom, jak papež činí rozhodnutí, jak vypadá jeho běžný den a jak se vůbec dostane na tuto pozici. Následně jsou rozvedeny některé zvláštní otázky. Vedle úlohy Svatého stolce v ekumenickém hnutí se jedná o politické ambice papeže a otázku, zdali tajný vatikánský archiv je doopravdy tajný.

Dějiny

»Prvním papežem byl Petr«

Vývoj papežského úřadu

Benedikt XVI. je 264. následovníkem apoštola Petra, ale přísně vzato není 265. papežem. Papežský úřad, jak existuje dnes, je výsledkem staletí trvajícího vývojového procesu. Není ještě ukončen. Benedikt XVI. s ohledem na ekumenické hnutí vyzval ke zvážení, jak vykonávat papežský úřad, aby už nebyl překážkou jednoty křesťanských církví.

Počátky papežského úřadu

V mnoha knihách o papežství naleznete seznam papežů – počínaje svatým Petrem až po úřadujícího pontifexe Benedikta XVI. Podobně najdou návštěvníci římské baziliky Svatého Pavla za hradbami v bočních lodích mozaikové medailonky s podobiznami 264 následníků apoštola. Na tyto seznamy je nutno pohlížet s rezervou, zejména co se týče doby až do poloviny 2. století. Nejstarší známý seznam biskupů pro Řím sestavil Irenej z Lyonu ke konci 2. století.

Raná církev

Římská obec měla jako všechny raně křesťanské obce až do poloviny 2. století kolegiální vedení. Konala se shromáždění obce, jemuž mohly předsedat různé osoby. Ne vždy to musel být biskup (episkopos), vedení mohl převzít také presbyter a diakon. Teprve postupně se vyvinulo vedení obce až k monoepiskopální struktuře, tedy k řízení biskupem. Mělo to různé důvody. Jednak už v kolegiální struktuře býval často mluvčí, jehož funkce se upevňovala, jednak bylo potřeba kvůli různým zavádějícím směrům v učení (např. montanismus) mít v obci úřad, který vykládal víru autenticky. Což zaručoval zejména biskup, jelikož už ve staré církvi panoval názor, že biskup je následníkem apoštolů, tzv. »apoštolské posloupnosti (sukcese)«, a tím se vyznačuje zvláštní autoritou.

Montanismus: starokřesťanské hnutí ve 2. století, které věřilo, že přijímá zvěstování Svatého ducha.

Komunitní charakter

Co se týče vzájemného poměru obcí, tak raná církev byla decentralizovaná. Vedle sebe existovaly rovnoprávné a samostatné místní církve. Větší problémy se řešily na regionálních synodech. Biskupové nesli společnou odpovědnost za celou církev. Mluví se také o komunitním charakteru celé církve. Řím byl tedy jedno z mnoha dalších biskupských měst, přednostní postavení před všemi ostatními se vytvořilo teprve postupně.

Zvláštní postavení Říma

Až do poloviny 2. století se oddělovala od ostatních biskupských sídel hlavně ta, která se vztahovala k nějakému apoštolu. Jeruzalém, Alexandria, Antiochie a Řím tak získaly určité zvláštní postavení. V důležitých otázkách se obracejí biskupové o radu na ty obce, které vzhledem ke svému apoštolskému založení požívají pověsti, že obzvlášť zachovávají tradici. Při takovém vyhranění apoštolských církví připadlo Římu zvláštní postavení, neboť to byla jediná apoštolská církev na západě, kdežto na východě byly tři, později s Konstantinopolem dokonce čtyři. Řím se odvolával přitom na dva apoštoly. Podle tradice tam byl jak Petr, tak Pavel. Nebyli sice zakladateli obce, ale jejich přítomnost se postupně udávala jako stále silnější důvod pro zvláštní autoritu římského biskupského stolce. Misionizace severní Afriky, Galie a dalších evropských území vycházela z Říma. Nově vznikající diecéze se vztahovaly k obci starého hlavního města říše. V Římě samotném vzniklo po přeložení hlavního města říše do Konstantinopolu v roce 330 mocenské vakuum, které vyplnil římský biskup.

První z apoštolů

Paralelně k tomu se do 5. století, až do funkčního období Lva Velkého (440–461), vyvíjelo teologické zdůvodnění přednostního postavení římského biskupa. Sám Kristus vyzvedl Petra jako Prvního mezi apoštoly, proto tedy titul kníže apoštolů. Toto výjimečné postavení pokračuje nyní v římském biskupovi coby Petrově nástupci. Římskému biskupovi se však nepodařilo prosadit nároky svého primátu, které se plně dotvořily koncem 4. století, také u východních obcí. Dokonce i na Západě trvalo ještě staletí, než se teorie papežského primátu prosadila v praxi.

Podkladem pro výklad, že Petr byl prvním apoštolem, je jedno místo v Matoušově evangeliu. Ježíš tam říká Petrovi: »A já ti pravím, že ty jsi Petr; a na té skále zbuduji svou církev a brány pekel ji nepřemohou. Dám ti klíče království nebeského, a co odmítneš na zemi, bude odmítnuto v nebi, a co přijmeš na zemi, bude přijato v nebi.« (Mt, 16,18)

Římský biskup jako papež

Ve druhé polovině 4. století se poprvé objevil pojem papež (řecky πάππας; latinsky papa – otec) jako označení římského biskupa. Titul se používal původně v řecké oblasti pro opaty a biskupy. Od 5. století ho používá na Západě už jen římský biskup a na Východě patriarchové. Od Řehoře Velikého (590–604) se používá jako výlučné označení úřadu římského biskupa. Pouze koptská církev si ponechává titul papeže pro svého nejvyššího představitele. Oddělila se od latinské církve už po koncilu v Chalcedonu v roce 451 kvůli teologickým rozdílům. V 11. století se ujalo označení instituce »papežství«.

Papežský úřad ve středověku

Ve středověku se dostává papežství do neklidných vod. O obsazení Cathedra Petri soupeří římské šlechtické rody. Králové a císaři usilují o získání vlivu na církev. Do tohoto období patří spor o investituru v 11. století a bulla Unam Sanctam, s níž se Bonifác VIII. v roce 1302 snažil prosadit papežskou univerzální moc i ve světských záležitostech, patří tam i vyhnanství v Avignonu a následné papežské schizma.

Spor o investituru: spor mezi světskou a církevní svrchovaností o dosazování kněží.

Od roku 1309 do 1377 sídlili papežové v jihofrancouzském Avignonu, kde se nacházeli pod vlivem francouzských králů. Řehoř XI. na naléhání svaté Kateřiny přesídlil ze Sieny opět do Říma a po jeho smrti v roce 1378 došlo v kurii ke sporu. Francouzští kardinálové neuznali volbu Urbana VI. a v Avignonu zvolili protipapeže Klementa VII. Teprve na koncilu v Kostnici v roce 1417 byl spor urovnán.

Reformace a osvícenství

Na počátku novověku bylo papežství spojeno s novým bolestným konfliktem. Za reformace ztratila katolická církev od konce roku 1517 velkou část vlivu v severní, střední a východní Evropě. Protireformací se římské církvi podařilo posílit hierarchii, avšak mocenské ztráty to nevyrovnalo. Nejméně od osvícenství v 17. a 18. století se papežský vliv stále zmenšoval také v katolických zemích. Když se církevní stát zmenšil ještě více a po vpádu italských jednotek do Říma v roce 1870 zcela zmizel z mapy světa, vypadalo to, že je s papežským státem konec, že přišel o veškerý politický význam. Avšak pod tlakem mizející vnější moci se církev posilovala zevnitř. Vrcholem byla v roce 1870 formulace o primátu jurisdikce a neomylnosti papeže na I. vatikánském koncilu.

Založení státu Vatikán

Nezávislost papeže učinily opět fyzicky viditelnou lateránské dohody a vznik vatikánského státu v roce 1929. Rychle se obnovila jeho politická moc, která ale nespočívala v divizích, nýbrž v morální autoritě. Druhý vatikánský koncil potvrdil výsadní postavení papeže jako nejvyššího učitele a pastýře církve, váže ho ale na kolegium biskupů, kteří spolu s papežem disponují stejnou výjimečnou mocí neomylnosti a primátu.

Papež v sobě spojuje hned osm titulů. Je římský biskup, zástupce Ježíše Krista, následník apoštolského knížete a nejvyšší biskup (pontifex) univerzální církve. Je italský primas, arcibiskup a metropolita římské církevní provincie a suverénní panovník Vatikánského městského státu. A konečně je služebníkem služebníků božích. Tento titul se odvozuje od Řehoře Velikého a je použit v mnoha papežských dokumentech.

Tituly papeže

Papež Benedikt XVI. odložil k překvapení mnohých v roce 2006 titul patriarcha západu, který nosil římský biskup tradičně od 7. století. Oficiálně to bylo zdůvodněno jako ekumenické gesto; ale právě ortodoxní církve kritizovaly tento čin, který měl zejména dva důvody: jednak přihlíží k vývoji katolické církve, která už nepůsobí pouze v tradičních evropských zemích, nýbrž v současné době velmi sílí zejména mimo jejich hranice, jednak se tak Benedikt XVI. snaží zdůraznit univerzální církevní nárok svého úřadu. Usiluje o to, aby papežský úřad uznaly i jiné křesťanské církve. Když papež odložil titul patriarcha západu, byly oficiálně přejmenovány čtyři patriarchální baziliky v Římě na papežské baziliky: San Giovanni v Lateránu, bazilika svatého Petra, svatého Pavla za hradbami a Santa Maria Maggiore.

Table of Contents

O knize

O autorovi

Úvod

Nejstarší celosvětový hráč

Dějiny

»Prvním papežem byl Petr«

Vývoj papežského úřadu

Počátky papežského úřadu

Raná církev

Komunitní charakter

Zvláštní postavení Říma

První z apoštolů

Římský biskup jako papež

Papežský úřad ve středověku

Reformace a osvícenství

Založení státu Vatikán

Tituly papeže

»Vatikán je nejstarší stát světa«

Dějiny vatikánského státu

Vznik Vatikánu

»Patrimonium Petri«

Lateránské dohody

Území vatikánského státu

Organizace

»Vatikán a Svatý stolec jsou jedno a totéž«

Organizace vatikánského státu

»Svatý stolec je správní moloch«

Organizace kurie

»Ve Vatikánu nemají laici žádnou moc«

Úloha laiků v centru katolické církve

»Ve Vatikánu vládne Opus Dei (Prelatura Svatého kříže a Opus Dei)«

Vatikán mezi internacionalizací a zájmovými skupinkami

»Švýcarská garda je pouhá folklorní skupina«

Bezpečnost ve Vatikánu

»Svatý stolec je nejbohatší instituce světa«

Vatikánské finance

Papež

»Papež si může dělat, co chce«

Jak se papež rozhoduje

»Papež nemůže rezignovat«

Co se děje, když je církev bez papeže

»Papež žije v izolaci«

Všední den v Apoštolském paláci

Celosvětový hráč

»Vatikán je obrovská překážka ekumenického hnutí«

Jak Svatý stolec hledá jednotu křesťanů

Papež si přeje »Boží obci«

Jak dělá Vatikán politiku

»Vatikán zastírá svou temnou minulost«

Jak zachází Vatikán se svými archivy

Příloha