Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

doc. PhDr. Vladimír Prorok, CSc.

TVORBA ROZHODOVÁNÍ A ANALÝZA V POLITICE

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 4938. publikaci

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín

Sazba a zlom Vojtěch Kočí

Návrh a zpracování obálky Vojtěch Kočí

Počet stran 192

Vydání 1., 2012

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2012

Cover Photo © fotobanka Allphoto.cz

ISBN 978-80-247-4179-6

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8253-9 ve formátu PDF

ISBN 978-80-247-8254-6 ve formátu EPUB

Úvod

Dvacet let, které uplynuly od pádu komunistických režimů ve východní Evropě, nevedlo k překvapení jedněch a navzdory slibům druhých ke zprůhlednění politiky ani uvnitř našeho státu, ani na poli mezinárodním. Politická rozhodování se odehrávají v řadě případů buď mimo kontrolu veřejnosti, nebo jejich výsledek neodpovídá slibům či očekáváním zúčastněných subjektů. Politické rozhodování je proto pro mnoho lidí zahaleno do hávu tajemna nezávisle na tom, zda jsou aktéry rozhodování, nebo jeho objekty.

Pochopit rozhodování jiných a zajistit si, aby naše vlastní rozhodování vedlo k zamýšleným cílům nebo se k nim alespoň přiblížilo, je jedním z důležitých problémů politické vědy. Optimální politické rozhodování není možné bez analýzy faktorů, které ho ovlivňují. Většina publikací, s nimiž se lze u nás setkat, vysvětluje proces rozhodování z psychologické stránky či vytváří normativní, často ideologické konstrukce reality, ke které bychom se měli přiblížit, abychom byli úspěšní. Tyto přístupy nejsou ovšem pro rozhodování v politice optimální. Politika je jednak komplexní a komplikovaný systém a jednak má procesuální charakter. Politiky se účastní množství aktérů, kteří do tohoto procesu vstupují s vlastními představami či záměry, navíc je politika ovlivňována celou řadou vnějších i nepolitických faktorů. Reálný výsledek je proto jakýmsi průsečíkem přítomných, ale i minulých aktivit jednotlivých subjektů, kombinovaný navíc s vlivem prostředí, v němž se tyto aktivity odehrávají.

Věrohodný popis politických procesů je dále komplikován tím, že některé své cíle si subjekty podvědomě nepřipouštějí a některé následky jejich aktivit mohou být i pro ně nechtěnými, i když logicky vyplývajícími z těchto aktivit. Sebeklam, nepochopení logiky řetězení následků bývají spojeny s ideologickým nebo filozoficko-metodologickým zaměřením poznávajících subjektů, které jim vytváří určitou optiku náhledu na realitu. Použité přístupy tak určují, co vidíme. Na druhé straně jsou možné i situace, kdy subjekt logiku následků své činnosti plně chápe, avšak v zájmu svých cílů o tom nehovoří. Jinými slovy, cílevědomě vytváří u dalších subjektů obraz světa, jenž mu vyhovuje pro realizaci jeho specifických cílů.

Čtenář si může za této situace položit otázku, zda se lze orientovat v takto spletitém problému, nebo zda politika zůstane vždy alespoň do určité míry zahalena do hávu tajemna. Faktem je, že politika je většinou pojímána jako „věda a umění“, jako spojení logiky a tvořivé intuice. K pochopení vědy existuje teorie vědy a k pochopení umění teorie umění. Kromě toho existuje i psychologie tvorby. Pochopení politiky tak může být otázkou volby vhodného teoretického a metodologického přístupu. Jedním z trendů moderní vědy je systémový přístup a teorie chaosu. Systémový přístup se objevuje v padesátých letech 20. století nejprve v přírodních vědách, aby se následně prosadil i do věd společenských, včetně politologie. Teorie chaosu se objevuje zhruba o dvacet let později a je dalším rozpracováním systémového přístupu na tzv. nelineární jevy. Klasickým příkladem je výzkum počasí. V devadesátých letech se začaly objevovat zejména v USA první pokusy o aplikace teorie chaosu na politiku. V České republice není zatím tato koncepce ve vazbě na politiku uplatňována.

Teorie systémů a teorie chaosu se i přes nejednoznačnost výkladů jeví jako možný, ne-li optimální nástroj pro rozhodování v politice. Předkládaná práce je pokusem pohlédnout na problém rozhodování v politice právě přes prizma systémového přístupu a teorii chaosu. Posouzení toho, zda je tento pokus úspěšný, nechám na zvážení čtenářů.

1. Rozhodovací proces a politika

Kdyby byli všichni občané náležitě vzdělaní a rozuměli všichni dokonale všemu, co se týká veřejných záležitostí, bylo by všechno stranictví politické mnohem jednodušší, neboť by přestalo všelijaké podvádění občanů.

(Karel Havlíček Borovský – Strany politické)

1.1 Podstata a klasifikace rozhodování

1.1.1 Běžné a teoretické vědomí[1] o podstatě rozhodování

Přestože je každý z nás denně konfrontován s nutností se o něčem rozhodovat, ne vždy se hlouběji zamýšlíme nad tím, co to rozhodování vlastně je. Každý z nás si nepochybně uvědomuje, že rozhodování je výběr z alternativ. Již méně lidé přemýšlejí nad významem jednotlivých faktorů, které rozhodování ovlivňují. Při rozhodování lidé zpravidla nejvíce zdůrazňují svobodu volby. Méně často se zamýšlejí nad tím, zda jejich svobodné rozhodnutí bylo skutečně svobodné, respektive v čem reálně spočívá jejich svoboda. Problém začíná zpravidla už v momentě, kdy člověk zjistí, že jeho výběr není absolutní a že si může vybrat jen z omezeného počtu variant. Další problém může nastat za situace, kdy zjistí, že jeho svobodné rozhodnutí nevede k naplnění jeho potřeb a zájmů. Podobné situace ukazují, že svoboda je sice při rozhodování důležitá, avšak bez kompetence to může být i svoboda cesty do otroctví.

U člověka s běžným každodenním vědomím převládají při rozhodování jeho pocity či vlastní limitovaná zkušenost, nevnímá rozdíl mezi jevovou stránkou věci a možnou odlišností její podstaty, při popisu situací používá často vágní a nejednoznačné pojmy, což ztěžuje jejich uchopení. Zásadním problémem na úrovni běžného vědomí proto často bývá neschopnost přijmout rozhodnutí, které by problém skutečně řešilo. Doprovodným znakem podobné situace bývá tvrdohlavost nebo ješitnost, které zastírají chybné rozhodnutí. Omezený okruh znalostí, neochota změnit již jednou přijaté rozhodnutí či přiznat omyl však vedou málokdy k vítězství. Ješitností a tvrdohlavostí může pochopitelně trpět i vědec-teoretik, otázkou pak ale je, zda je v daném případě ještě vědcem.

Teorie, podobně jako „běžné každodenní vědomí“, ztotožňuje rozhodování s výběrem jedné varianty z možných řešení daného problému, avšak zároveň zde dochází k pochopení faktu, že rozhodování je strukturovaný, komplexní a komplikovaný proces spojený s činností jednotlivých subjektů nacházejících se ve specifické situaci. Rozhodování má při tomto pojetí procesuální charakter, je to sled jednotlivých na sebe navazujících a provázaných činností či operací, které ve svém celku tvoří rozhodovací akt. Kromě této obecné charakteristiky má rozhodování vždy konkrétní charakter – je to rozhodování konkrétního subjektu, který má určité schopnosti a znalosti a nachází se v konkrétní situaci, jež může, ale nemusí být opakováním podobných situací někdy v minulosti.

Rozhodovací proces zahrnuje několik fází. K nejdůležitějším patří:

1. identifikace problému;

2. analýza problému;

3. analýza možných řešení problému;

4. výběr řešení a jeho realizace.

1.1.2 Fáze rozhodování

První fáze rozhodování – identifikace problému

Tato fáze spočívá ve zjištění, že subjekt neuspokojuje daná situace nebo některé z nabízejících se trajektorií vývoje, a chtěl by situaci změnit či modifikovat s cílem dosáhnout pro sebe vyšší míry uspokojení nebo alespoň omezení aktuálních či budoucích rizik nebo hrozeb. Toto zjištění může mít zpočátku podobu blíže nespecifikovaného pocitu diskomfortu nebo nespokojenosti, která mobilizuje k hledání příčin. Rychlost, s jakou dokáže identifikovat problém, ovlivňuje do značné míry možnosti jeho řešení. Čím dříve zachytí subjekt problém, tím méně prostředků na jeho řešení zpravidla musí vydat. Naopak pokud problém identifikuje pozdě, může se stát, že ho již nedokáže vyřešit, neboť nastartované procesy mohou být už nezvratné.

Ani včasně identifikovaný problém ale není zárukou řešení problému, respektive nemusí vést k jeho řešení. Existuje několik důvodů, proč řešení problému může být odloženo. Lze hovořit o několika alternativních modelech dané situace.

Model „geniálního experta“

Jestliže specialista identifikuje problém, ale nedokáže o něm přesvědčit subjekt, který rozhoduje o jeho řešení, problém může být odsunut jako nepodstatný. To platí jak v soukromém životě[2], tak ve společnosti. Část problémů, s nimiž se můžeme setkat, má navíc politický charakter, tj. pro jejich řešení je nutná politická podpora. Vzhledem k tomu, že se různé sociální skupiny nacházejí v odlišné pozici a mají rozdílnou zkušenost, mohou se různit nejen v názoru na to, co je a není společenský problém, ale i na způsobu jeho řešení a úlohu politiky v jeho řešení. Dnes převládající demokratické systémy zde nemají jen pouhé výhody. Nepochybnou předností demokracie je to, že zde neexistuje monopol na šíření informací, a je proto možné šířeji problém prodiskutovat s veřejností, či dokonce zorganizovat nátlakovou skupinu podporující alternativní řešení problému. Široké diskuse ale mohou zpomalit proces přijetí řešení a alternativnost není zárukou optimálnosti. Výhodou autokratických režimů je to, že stačí přesvědčit mocenskou elitu o důležitosti určitého problému a ta následně vydělí nutné zdroje a organizačně zajistí jeho řešení.

Jako možný příklad lze uvést například znečištění životního prostředí. Činnost nátlakových ekologických skupin vedla v západní Evropě k přijetí nutných opatření. Zároveň je však otázkou, zda v současnosti přijímaná opatření jsou dostačující k vyřešení tohoto problému. Přesvědčit ale veřejnost (zejména v podmínkách ekonomického spadu), že je potřeba dávat méně na spotřebu a více na investice do ekologických technologií, není jednoduché. Autokratické režimy mohou, pokud pochopí rizika, opatření nadekretovat a nerespektování postihnout tvrdou sankcí. Jediným problémem zde je, najít „osvíceného diktátora“.

Model „škodolibého pokrytectví“

Neřešení problému může být za určité situace vědomým rozhodnutím. Pokud subjekt zjistí, že řešení určitého problému, byť nutné, bude mít zásadní negativní dopady na okolní subjekty, které nedokáže vykompenzovat a udržet si popularitu, může pro něj být výhodnější problém neřešit, respektive nechat jeho řešení na odpůrcích. Předností podobného přístupu je to, že problém se začne řešit a negativní efekty nese protivník, jehož je navíc možné kritizovat.

Příkladem podobné situace může být problém výstavby amerického radaru v České republice. Je nepopiratelné, že první jednání o jeho budování začaly v roce 2002, kdy byla u moci ČSSD. V jednáních následně pokračovala od voleb 2006 ODS, která se stala vzhledem k nepopularitě radaru v České republice objektem kritiky nejen veřejnosti, ale i ČSSD.

Model „důvěrné informace“

Dalším důvodem neřešení problému může být i to, že jeho identifikace je umožněna díky informacím, jimiž subjekt disponuje, které by ale mít neměl. Vzniká dilema. Pokud začne problém řešit, ukáže, že disponuje důvěrnými informacemi, čímž vzniká riziko, že přijde o jejich zdroj. Jestliže naopak problém okamžitě řešit nebude a neprozradí tak své informace, může dojít ke zhoršení jeho situace. Po zvážení aktuálních a možných budoucích rizik obou variant se může subjekt v zájmu utajení informačních zdrojů rozhodnout daný problém neřešit, respektive počkat s jeho řešením na „příhodnější dobu“, kdy nebude již prokazatelná vazba mezi informací a řešením, nebo využije informací až při řešení životně důležitějšího problému.

Například britské velení vědělo v listopadu 1940 díky rozluštění německého leteckého kódu Ultra (Enigma) o tom, že se chystá velký nálet na město Coventry. V zájmu utajení znalosti kódu však nepodniklo nic proto, aby útoku zabránilo či zmenšilo možné škody. Opačný postup by mohl vést ke změně německého kódu a ztrátě informačního zdroje, což by zvýšilo riziko neefektivní a opožděné reakce v případě pokusu Němců o vylodění na britských ostrovech.[3]

Model „čím hůře, tím lépe“

Neřešení problému může být spojeno i s nezájmem určitého subjektu v dané fázi problém řešit, neboť je pro něj výhodnější počkat si na jeho vyhrocení. To mu umožní přijmout razantnější opatření, se kterým by se lidé jinak nebyli ochotni ztotožnit. Počkat na vyhrocení může být spojeno jednak s odmítnutím dílčího řešení coby neprincipiálního kompromisu či nedostatečného řešení pro odstranění podstaty problému, jednak může být pro některé subjekty výhodnější například vzhledem k vyšším nákladům spojeným s radikálním řešením. K samotnému vyhrocení může subjekt sám a cílevědomě přispívat.

Dodnes není jasně zodpovězena otázka, zda část elit USA věděla či nevěděla o možnosti útoku ze strany Japonska v roce 1941, respektive co všechno o této možnosti věděla.[4] Posouzení dané situace je o to závažnější, že mnozí mají pochybnosti o hodnověrnosti oficiálních informací týkajících se útoku na USA 11. září 2001. Pokud odmítneme teorie obviňující vládu USA z konspirace, stále zůstává otázka, jak dokázala malá skupina únosců využít celé řady slabin v činnosti institucí USA a uskutečnit tak velkou a nepochybně i náročnou útočnou operaci, aniž byla v určité fázi zastavena.

Model „nežádoucího řešení“ (fait accompli)

Řešení problému může být vědomě odkládáno a vedeno do ztracena. Důvodem může být diferencovaná pozice jednotlivých subjektů, a odtud i jejich odlišné zájmy a různé náhledy na problémový charakter jednotlivých situací  – co pro jednoho může znamenat problém, pro druhého může být vítězství a zisk. Odkladu řešení problému může být dosaženo protahováním jednání o řešení problému, blokováním šíření nutných informací nebo je akceptováno jen dílčí řešení, přestože si subjekt uvědomuje omezený a ohraničený efekt přijatých opatření.

Jedním z aktuálních, i když v médiích málo frekventovaným problémem, bylo v únoru 2008 oddělení Kosova od Srbska. Přestože se tato situace mohla a může stát precedentním případem, rizikovým i pro mnohé západní země, USA a část zemí EU podpořily oddělení. Ve specifické situaci byla česká vláda. Protože Češi mají zkušenost s mnichovským diktátem, který vedl k oddělení Sudet v roce 1938, část veřejnosti chtěla, aby se česká vláda – podobně jako vlády Kypru, Slovenska, Španělska, které jsou ohroženy hnutím, požadujícími samostatnost – postavila proti politice USA. Česká vláda oddalovala jednání s nadějí, že k oddělení dojde, než se uskuteční jednání ve Sněmovně ČR a už nebude o čem reálně jednat. Po oddělení vyjádřila svůj nesouhlas, nicméně po splnění některých podmínek byla ochotna se připojit k většině zemí Evropy.

Druhá fáze rozhodování – rozbor problému

Poté, co subjekt identifikoval problém, se snaží pochopit jeho podstatu. Určení podstaty problému vzniká z konfrontace reálné situace, jejího vývoje a potřeb a zájmů konkrétního subjektu. Jinými slovy, co je pro jednoho problém, pro druhého být problémem nemusí či může odlišně vnímat jeho důležitost.

Analýza problému by měla odpovědět na několik otázek:

- Co tvoří daný problém?

- Jakým způsobem se vyvinul?

- Jaké alternativy vývoj nabízí?

- Jaké cíle mohou sledovat další subjekty?

Věcnost a objektivnost analýzy podmiňuje ve většině případů to, zda rozhodovací proces bude úspěšný a jednotlivé kroky efektivní. Vzhledem k tomu, že efektivnost postupu konkrétního subjektu bývá podmíněna, zejména v oblasti politiky, neznalostí dané situace dalšími subjekty, které nemohou v důsledku své neznalosti přijímat protiopatření, nelze vyloučit, že pokud subjekt svůj názor na situaci medializuje, to, co se veřejně říká, ne vždy musí korespondovat s jeho skutečným pohledem na realitu a s jeho cíli. Prezentovaná pravda může být tedy součástí cílené manipulace s informacemi. Podobná situace může někdy následně vyústit i do stavu, kdy subjekt začíná sám věřit svému klamu, což snižuje až na výjimečné situace jeho naděje najít optimální řešení. Ne každý rozdíl v názorech musí být ale výsledkem klamu nebo sebeklamu. Odlišnost názorů jednotlivých subjektů na podstatu existujících problémů může být následkem i jejich odlišné pozice a zájmů vedoucích k jejich odlišnému vidění problémů. Věta, kterou lze často slyšet v médiích, „Vy dobře víte, že to tak není.“, ne vždy musí být pravdivá. Možnou příčinou odlišného vidění podstaty problému může být nakonec i odlišná schopnost jednotlivých subjektů analyzovat realitu. Tím se vracíme k problému klamu a sebeklamu, respektive iluzorní reality.

Analýza reality spolu s vyjasněním si potřeb a zájmů daného subjektu vede následně k definování jeho cíle nebo cílů, tj. čeho by chtěl v dané situaci dosáhnout, respektive jakým směrem by se daná situace z hlediska jeho zájmu měla vyvíjet. Důležitým aspektem je i vyjasnění si cílů dalších subjektů, které jsou do problému zaangažovány.

Dnes k často diskutovaným problémům světové politiky patří operace Pouštní štít a Šok a úcta, spojené s útoky proti Iráku v roce 1991 a 2003. Řadu otázek vyvolávají zejména důvody, které vedly k zahájení vojenských operací. Je nepochybné, že pro Izrael a jeho nejbližšího spojence USA představovaly zásadní problém ambice Saddáma Husajna udělat z Iráku regionální velmoc, disponující zbraněmi hromadného ničení (ZHN) – chemickými a bakteriologickými i zbraněmi jadernými. Přestože USA tvrdily, že Irák disponuje jadernými zbraněmi, nelze vyloučit, že část elit věděla, že tomu tak není, nicméně útokem se USA vyhnuly situaci, že by tyto zbraně Saddám mohl v blízké budoucnosti získat. Odstranění tohoto rizika zároveň spojily se zájmem zajistit si potenciálně kontrolu ropného bohatství jednoho z největších producentů ropy na světě a snad i se zájmem vytvořit z Iráku příkladnou demokratickou zemi. Klíčovým předpokladem k realizaci výše uvedených cílů bylo odstranění Saddáma Husajna jako klíčové figury diktátorského režimu.

Součástí standardní analýzy ve druhé fázi je i zhodnocení vlastního potenciálu, eventuálně potenciálu dalších subjektů. Potenciál zahrnuje:

- zdroje a prostředky, kterými subjekt disponuje; zohlednit je žádoucí především technické a finanční prostředky (materiálně-technická základna, suroviny, vojenské kapacity, finanční rezervy apod.); vlivovou nebo mocenskou pozici a kapacity (kontrola území a institucí, reální a potenciální spojenci, umístění vlastních lidí na klíčové rozhodovací pozice apod.);

- jeho schopnosti – využít je tak, aby ovlivnil vývoj situace v žádoucím směru (znalosti, vůle jednat, organizační schopnosti);

- určení časových horizontů vlastních aktivit pro doplnění zdrojů a prostředků (vytvoření zásob, mobilizace lidí), pro rozvinutí schopností (ovládnutí nové techniky, zvládnutí nových metod, rozšíření nutných znalostí mezi stoupence apod.), pro realizaci zamýšlených cílů (rozpracování strategie a taktiky).[5]

Třetí fáze rozhodování – výběr varianty řešení

V této fázi subjekt definuje možná řešení problémové situace, respektive vybírá optimální variantu. Při výběru optimální varianty je potřebné zohlednit řadu faktorů. Především je nutné vyjít z dynamického charakteru skutečnosti. Změny mohou zahrnovat:

- vývoj problémové situace (lineární, geometrické či cyklické změny jednotlivých subsystémů nebo celého systému);

- růst (pokles) vlastních kapacit;

- posuny v situaci jednotlivých subjektů (pozice, kapacity, schopnosti, identifikace problémů, aktivity).

Důležité je brát do úvahy změny situace v jednotlivých časových horizontech, které může vyvolat svým rozhodnutím jak samotný subjekt rozhodování, tak i další subjekty sledující své zájmy či reagující na jeho aktivity. Přímočará cesta nemusí být vždy skutečně tou nejkratší.

V letech 2007–2008 prošla tiskem řada informací o přípravách útoku USA proti Iránu. Vzhledem k tomu, že Irán se snaží konsolidovat a přezbrojit svou armádu (nákup protiletadlových komplexů TOR-M1 z Ruska, modernizace protiletadlových řízených střel S-200, úvahy o nákupu raket S-300, vlastní vývoj zbraní), může být útok v budoucnu mnohem komplikovanější, než by tomu bylo v minulosti.

Závažným faktorem při výběru varianty jsou i vedlejší efekty vlastní činnosti, které (byť nemusí být vždy jednoznačně prognózovatelné) mohou situaci zásadně modifikovat. Jednotlivá řešení nemusí mít jen pozitivní efekty. Pokud se vedlejší negativní efekty činnosti určitého subjektu kumulují, mohou nakonec nejen ohrozit úspěšnost zvoleného řešení, ale i pozici samotného subjektu. Nezakalkulovat je proto do rozhodovacího procesu je rizikem.

Vedlejší škody mohou být následkem válečných operací. Dnes se civilní oběti válečných konfliktů zahrnují pod termín „kolaterální škody“. Tento pojem zakrývá utrpení lidí a často se ani nekvantifikuje. Efektivnost silových řešení ale může klesnout, pokud příbuzní „kolaterálních škod“ (tj. mrtvých lidí) vycházejí z principu krevní msty. Narůstající počet mstitelů může zvyšovat kolaterální škody a jejich následné řetězení může plně zdiskreditovat silové řešení.

Podobně žádoucí je spočítat i s nahodilými faktory. Ty na rozdíl od předcházející situace nemůžeme dost dobře nebo přesněji vůbec definovat. Nicméně je žádoucí mít při rozhodování vždy nějaké rezervy pro nečekané situace.

Obr. 1 Výběr řešení

Nahodilým faktorem pro politická rozhodování mohou být zemětřesení nebo hurikány. Přestože jsou zóny, kde jsou přírodní katastrofy pravděpodobnější a obecně známy, ne vždy politici přijímají včasná opatření pro minimalizaci jimi způsobených škod. Případ hurikánu Katrina v USA v roce 2005 je jen jedním z mnohých. Pokud by byla přijata včasná opatření – například vybudování nebo oprava hrází –, škody by mohly být nižší.[6]

Vybrat optimální variantu znamená analyzovat vývoj problému v jednotlivých časových horizontech, změny (růst či pokles) vlastních kapacit, změny kapacit dalších subjektů, posuny v jejich aktivitách vyvolaných buď změnou jejich kapacit, nebo změnou situace vyvolanou vnějšími okolnostmi či naší vlastní aktivitou. Důležité je mít také určité rezervy pro případ nahodilých faktorů nebo nesprávného ocenění situace.

Po úspěchu operace Pouštní bouře v roce 1991 zvolily USA politiku inspekcí a embarg Iráku, které měly nejen zabránit dalšímu vývoji ZHN, ale měly rovněž zhoršit vnitřní ekonomickou a sociální situaci obyvatel Iráku. Cílem bylo vyvolat hnutí, které by vedlo ke svržení Saddáma Husajna a jeho nahrazení potenciálně kooperujícím politikem, aniž by, pokud možno, došlo k likvidaci centrální moci (riziko osamostatnění šíitů spolupracujících s Iránem nebo Kurdů požadujících samostatnost). Tento cíl se ale nepodařilo naplnit a vznikla akutní hrozba zrušení embarg vzhledem k tomu, že se nepodařilo prokázat další vývoj ZHN nebo ukryté kapacity pro jejich vývoj. Situace měla dvě řešení: Ponechat Saddáma u moci, riskovat obnovu vývoje ZHN, posílení pozice Iráku jako regionální mocnosti a zároveň přijít o možnost kontroly těžby ropy v Iráku (poskytnout tuto možnost Rusku, Číně, Francii), nebo vojenské řešení. Vojenské řešení pod falešným heslem existence ZHN mělo být a bylo efektivní díky celkovému snížení kapacit Iráku a současné mobilizaci zdrojů USA, včetně nasazení nových zbraňových systémů a strategií. Nicméně celková stabilizace Iráku se stala nákladnou a výsledek je nejistý.

Čtvrtá fáze rozhodování – řešení problému

V rámci této fáze je vybrána jedna z možných alternativ, o které se subjekt domnívá, že za daných podmínek a v příslušném časovém horizontu povede k naplnění předpokládaných cílů. Součástí této fáze by mělo být jak organizační zabezpečení daného rozhodnutí, tak i zabezpečení zpětné kontroly, tj. pravidelné vyhodnocování přiměřenosti postupu vzhledem k následnému reálnému vývoji. Poslední fáze je vlastně začátkem nového cyklu rozhodování. Organizační zajištění řešení bývá paradoxně velkým problémem pro zbyrokratizované struktury, které často předpokládají automatismus zvoleného řešení, respektive nařízení, a nehledají cesty jejich reálného prosazení prostřednictvím zainteresovanosti lidí. Příkaz a realizace nemusí být totéž. Zásadním problémem bývá i zpětná kontrola. Připustit chyby v rozhodování s sebou může nést riziko ztráty autority a důvěry. Zejména politici proto nezřídka své chyby v rozhodování popírají a v lepším případě je potichu odstraňují.

Když pomineme nejednoznačnost opodstatněnosti útoku proti Iráku v březnu 2003, je zde celá řada dalších problémů, které ukazují na nezvládnutý rozhodovací proces, respektive jeho čtvrtou fázi. Nespokojenost byla nejen u Iráčanů s chováním amerických vojáků, ale i u samotných vojáků US Army. USA problémy nepřímo přiznaly, nicméně jejich řešení přišlo se zpožděním. Otevřená kritika amerického postupu zazněla například ze strany Britů v únoru 2008 v International Herald Tribune[7], kde princ Andrew konstatoval, že USA nevyužívají dostatečně britských koloniálních zkušeností. USA na situaci reagovaly změnou Vojenského řádu v únoru 2008, který má vedle porážky nepřítele řešit právě otázky získání důvěry místního obyvatelstva. Samostatnou kapitolou byly problémy samotných amerických vojáků. Když pomineme prodloužení jejich pobytu v Iráku, důležitým problémem bylo zajištění zdravotní péče o postižené. Situace byla natolik vážná, že v roce 2007 byl vyměněn velící generál zdravotní služby[8].

Realita rozhodovacího procesu

Výše uvedené fáze rozhodování jsou ideálním modelem rozhodování. V realitě se lze setkat s různými variantami rozhodování, kdy jednotlivé fáze mohou být, když ne úplně opominuty, tak alespoň značně zredukovány. Přestože redukce fází, vztahů či prvků rozhodovacího procesu nemusí nevyhnutelně znamenat neúspěch, opomenutí může naopak vzhledem k existenci nahodilých faktorů znamenat dosažení úspěchu „šťastnou náhodou“, je v daném případě úspěch náhodný a málo pravděpodobný. Redukce, pokud k ní dochází, se týká nejčastěji druhé a třetí fáze, tj. analýzy problému nebo výběru optimálního řešení, což bývá následek ideologické zaslepenosti nebo metodologické jednostrannosti. Častá je ale i redukce organizačního zabezpečení realizace rozhodnutí a zpětné vazby mezi řešením a reálným vývojem[9]. Úspěšnost rozhodovacího procesu je tak kromě dalších faktorů podmíněna schopností subjektu nezjednodušovat situaci a neignorovat specifika jeho jednotlivých fází.

Tab. 1 Fáze rozhodovacího procesu a jejich obsah

1. fáze

identifikace problému

2. fáze

rozbor problému

3. fáze

výběr varianty řešení

4. fáze

řešení problému

Důležitost včasné identifikace.

Definování jeho podstaty:

- co ho tvoří;

- jakým způsobem vznikl;

- jaké alternativy nabízí;

- jaké cíle sledují další subjekty.

Zvážení dynamického charakteru skutečnosti (změny v časových horizontech):

- vývoj situace;

- změny vlastních (cizích) kapacit;

- posuny v situaci dalších subjektů.

Organizační zabezpečení.

Zpětná kontrola.

Důvody odloženého řešení:

- nepochopení problému rozhodujícími subjekty;

- přenechání řešení jiným;

- utajení zdroje informací;

- přijetí radikálnějšího řešení při dalším vyhrocení;

- zisk z neřešení.

Definování vlastních potřeb a zájmů (cílů).

Zhodnocení vlastního potenciálu a potenciálu dalších aktérů:

- zdroje;

- schopnosti;

- časové horizonty mobilizace a realizace.

Vedlejší efekty činnosti.

Nahodilé faktory.

1.1.3 Klasifikace rozhodování

Jak již bylo řečeno, člověk je dnes a denně konfrontován s potřebou řešit nejrůznější problémové situace, do kterých se dostává. To vytváří širokou škálu alternativních situací a pohledů na jednotlivé aspekty a prvky rozhodovacího procesu. Jejich klasifikace je důležitá pro instrumentální zvládnutí rozhodovacího procesu. Bez vyjasnění úlohy a charakteru jednotlivých strukturálních prvků vstupujících do rozhodovacího procesu by byl rozhodovací proces amorfní a neuchopitelnou materií. Dobře zvolená klasifikace prvků rozhodovacího procesu spolu s rozpracováním pojmosloví pro jejich zachycení je naopak účinným nástrojem k efektivnímu rozhodování. Rozhodování můžeme klasifikovat podle následujících parametrů:

- subjekt rozhodování;

- interakce subjektu a vnějšího prostředí:

- předmět rozhodování;

- míra určitosti prostředí;

- analytické schopnosti subjektu:

- přístup k analýze problému;

- časový horizont analýzy;

- plánovaná setrvalost cílů;

- dopady výsledku rozhodnutí:

- vztah výsledků k subjektům;

- vztah výsledků k systému;

- doba působení výsledků rozhodování;

- rozsah působení výsledků rozhodování.

V následujícím obrázku jsou klíčové faktory rozhodovacího procesu znázorněny graficky.

Obr. 2 Faktory rozhodovacího procesu

Podle subjektu rozhodování

Lze hovořit o rozhodování jedinců, malých či velkých sociálních skupin nebo institucí. Pro pochopení rozhodování jedinců je potřeba znát jejich motivy, zájmy, hodnoty, stereotypy myšlení, schopnosti, jejich vlivovou či mocenskou pozici. Ideální je sestavení psychologického portrétu. Význam podobné analýzy je pochopitelně závislý na situaci. Je logické, že zkoumat všechny jedince, se kterými se setkáme nebo můžeme setkat, je prakticky nemožné. U klíčových aktérů rozhodovacího procesu, na jejichž rozhodnutích často závisí i naše budoucnost, by to mělo být standardní.

Prakticky každé rozhodování je rozhodováním individuálním. Přesto ovšem ne každé rozhodnutí je rozhodnutí jedince. V rámci sociálních skupin se rozhoduje zpravidla v rámci určitého kolektivu, řešení je podmíněno společnou dohodou či vynuceným souhlasem zainteresovaných subjektů. Rozhodování je v daném případě institucionalizované, tj. je spojeno s vypracováním a dodržováním více či méně formalizovaných pravidel. Stupeň formalizace je závislý na typu sociální skupiny.[10] V případě sociálních skupin je důležitá analýza společných zájmů a hodnot této skupiny, seznámení se s formálními, ale i neformálními pravidly rozhodování. Je žádoucí mít zanalyzovány i schopnosti skupiny prosazovat rozhodnutí, ať už uvnitř skupiny, nebo mimo ni. Tato schopnost souvisí opět s vlivovou nebo mocenskou pozicí dané skupiny, respektive jejích klíčových aktérů. Znalost zájmů a hodnot nám může říci hodně o cílech, k nimž bude skupina svým rozhodováním směřovat. Znalost pravidel je důležitá jednak k tomu, abychom byli schopni odhadnout, které zájmy se uvnitř skupiny nejpravděpodobněji prosadí (otázka dílčích vlivů uvnitř skupin), jednak k tomu, abychom byli schopni ovlivňovat rozhodovací proces uvnitř skupiny ve směru buď jeho urychlení, nebo jeho destruování či alespoň zpomalování. Kromě analýzy skupinou sdílených společných zájmů a hodnot je důležitá i analýza rozdílů, nebo dokonce možných rozporů v zájmech a hodnotách uvnitř skupin. Existence či neexistence vnitřních rozdílů a rozporů je důležitým faktorem akceschopnosti skupiny. Logické je, že podle situace je možné opět působit jak ve směru jejich prohloubení uvnitř skupin, tak naopak ve směru jejich oslabování.

V prezidentských volbách v únoru 2008 lobbisté reprezentující zájemce o úřad prezidenta pracovali v jednotlivých politických stranách a snažili se ovlivnit jednotlivé jejich členy ve prospěch svých kandidátů. Jedním z úspěchů lobbistů bylo to, že poslanec z ČSSD hlasoval za V. Klause. Odchody poslanců z ČSSD ukazují na hodnotově a zájmově nestabilní členskou základnu ČSSD a nízký stupeň vnitřní disciplíny. Někteří analytici hovorově charakterizují ČSSD jako pytel blech. ČSSD zároveň obvinila KSČM, že ona zavinila vítězství V. Klause, ač fakta s tímto závěrem nekorespondují (i kdyby KSČM hlasovala jako celek za J. Švejnara, poměr hlasů by byl ve prospěch V. Klause). Vzhledem k této situaci se lze domnívat, že záměrem politiků ČSSD bylo vnést rozmíšky mezi stoupence KSČM a zároveň uklidnit vlastní stoupence.

Některé typy rozhodování zejména institucionalizovaných subjektů mohou být navíc podpořeny mocensky, tj. k rozhodnutí či jeho akceptování mohou být jiné subjekty donuceny. Při analýze mocensky zakotvených subjektů je důležité vyjasnit si kromě výše uvedených prvků, mocenskou kapacitu dané instituce, schopnost či vůli klíčových aktérů danou kapacitu využít pro prosazování svých cílů.

Z hlediska vojenských kapacit jsou nejvýznamnějším státem USA. USA na rozdíl od Evropy více zdůrazňují možnost použití síly pro prosazování svých zájmů. Je otázkou, zda Evropa hledá tradičně spíše diplomatické kompromisní řešení proto, že nemá vojenské kapacity, nebo je nemá proto, že upřednostňuje diplomatická kompromisní řešení. Přestože USA mají nepochybně vůli použít mocenské prostředky, je dnes otázkou, zda v důsledku uvíznutí v Iráku a Afghánistánu a nákladům na tyto operace mohou a budou USA v budoucnu nadále preferovat silová řešení.

Vzhledem k tomu, že se jednotlivé subjekty rozhodování kvalitativně odlišují, je žádoucí získat, k tomu abychom byli schopni identifikovat jejich rozhodovací proces, a tedy i výsledky tohoto procesu, jak bylo výše uvedeno, specifickou informaci, vázanou na daný typ subjektu. Pro porovnání jsou rozdíly v požadavcích na informace uvedeny v tabulce.

Tab. 2 Žádoucí rozsah znalostí u subjektů rozhodování

Jedinci

Sociální skupiny

Mocenské subjekty

motivace

společné zájmy a hodnoty

zájmy a hodnoty

potřeby, zájmy, hodnoty

pravidla rozhodování

pravidla rozhodování

stereotypy myšlení

stratifikace a vnitřní rozpory

mocenská kapacita

schopnosti

vlivová nebo mocenská pozice

schopnost a vůle použít moc

vlivová nebo mocenská pozice

Kromě subjektu rozhodování lze hovořit i o objektech rozhodování. Subjekt rozhodování je nositelem rozhodovací činnosti, kdežto objekt je prvek, na který svým rozhodnutím působí[11]. Při rozhodování o někom je vždy důležité brát do úvahy, že objekt rozhodování může být i subjektem rozhodování, tj. má vlastní zájmy, hodnoty a cíle. Proto je nutné si vyjasnit, zda je či bude ochoten se podřizovat danému rozhodování, a v případě nesouhlasu, zda má kapacity se proti tomuto rozhodnutí efektivně postavit.

Podle interakce subjektu a vnějšího prostředí

Předmět rozhodování

Vnější prostředí je potenciálním zdrojem potřeb, ale i problémů. Uspokojování různorodých potřeb jednotlivých subjektů, stanovení priorit a zabezpečení realizace jejich zájmů vyžaduje permanentní rozhodování. Naplňování jednotlivých potřeb je spojeno se specifickými oblastmi reality. Jednotlivé lidské činnosti, jako je výběr partnera, trávení volného času, rodinný život, ekonomika, politika, vojenství atd., vytvářejí specifické podmínky pro rozhodování. K tomu, aby se za daných podmínek subjekt rozhodoval kompetentně, musí kromě obecných znalostí problematiky rozhodování disponovat i speciálními znalostmi daného předmětu rozhodování. Nedostatečná znalost vede často ke zjednodušování problému a nejčastěji i k neúspěchu.

Ne výjimečnou situací je, že si lidé s běžným vědomím vybírají za svou politickou reprezentaci celebrity (herce, sportovce apod.) nebo lékaře, aniž si uvědomují, že jejich schopnosti je nepředurčují být i dobrými politiky.

Míra určitosti vývoje

Vnější prostředí představuje komplikované systémy s různou a často i vysokou dynamikou. Jejich poznání a využívání závisí ve značné míře na schopnostech a zkušenostech jednotlivých subjektů. Ani sebegeniálnější subjekt však nikdy nemůže plně poznat realitu vzhledem k její složitosti, což vede k tomu, že jeho činnost je v různé míře efektivní. V závislosti na stupni určitosti vnějšího prostředí můžeme rozlišit rozhodování v podmínkách jistoty, rizika a nejistoty. V podmínkách jistoty máme dostatek věrohodných informací jak o jednotlivých postupech a jejich efektivnosti při jednotlivých stavech prostředí, tak o vývoji samotné situace. Díky tomu jsme schopni jednoznačně nadefinovat výsledky všech možných variant rozhodnutí. Uplatnění tohoto typu rozhodování se nejčastěji týká řešení technických nebo technologických problémů.

Společnost je ovšem komplikovanějším objektem, zatím zde neexistují nějaké vzorce podobné matematickým či fyzikálním, které by umožňovaly jednoznačné prognózy. Rozhodování o společenských problémech má charakter rozhodování v podmínkách rizika nebo nejistoty. V podmínkách rizika známe opět efektivnost jednotlivých postupů při různých stavech prostředí, ovšem jen přibližně jsme schopni charakterizovat situaci a její vývoj. Z toho důvodu nevíme jednoznačně a pouze s určitou mírou pravděpodobnosti, zda při použití těch nebo jiných postupů nastanou žádané efekty.

Příkladem může být rozhodování ČSSD týkající se data referenda o schválení Evropské ústavy v roce 2006. ČSSD řešila následující dilema. Za předpokladu, že by ČSSD vyhrála volby, by bylo optimální spojit referendum s volbami a využít tak účasti voličů a jejich víry v ČSSD i k prosazení kladné odpovědi v referendu o Evropské ústavě, kterou ČSSD podporovala. Naopak, pokud by ČSSD ztrácela volební podporu, mohl by totožný termín referenda a voleb vést k neschválení Evropské ústavy, neboť bylo pravděpodobnější, že při referendu budou dominovat spíše voliči ODS a KSČM, kteří přijdou k volbám podpořit své strany a jejichž vztah k Evropské ústavě nebyl příliš vstřícný. Vzhledem k tomu, že naplánovat referendum bylo nutné s předstihem a že ČSSD nevěděla jednoznačně, jaké bude mít preference před volbami, výběr varianty byl rozhodováním v riziku. Situace se ale vyřešila nakonec sama tím, že Ústavu odmítla Francie a Nizozemí.

Rozhodování v nejistotě je situace, kdy nejenže nejsme schopni říci ani s určitou mírou pravděpodobnosti, jaký stav situace nastane, ale nemusíme mít vzhledem k atypičnosti situace odzkoušené ani jednotlivé postupy. Díky tomu je prakticky nemožné stanovit racionálně postup řešení situace, který by vedl k žádoucímu stavu.

Podobnou situací jsou úvahy o klimatických změnách a podílu dnešní civilizace na těchto změnách. Klimatické změny probíhaly i tehdy, kdy zde lidé ještě nebyli. Na dnešním vývoji klimatu lidé mají nepochybně podíl. Jak je ale velký a jaké následné změny lze očekávat, je předmětem sporů i renomovaných vědců.

Podle analytických schopností subjektu

Podle přístupu k analýze problému

Rozhodování může být buď impulzivní, intuitivní, racionální nebo iracionální. Impulzivní rozhodování je rozhodování, které se odehrává pod vlivem bezprostředních emocí. Je to pocitová reakce na situaci. Za podobných situací přijímají politici zkratkovitá řešení a někdy se i fackují. Blízké impulzivnímu rozhodování je rozhodování intuitivní. Na rozdíl od impulzivního rozhodování využívá intuitivní rozhodování smyslové vnímání a podvědomou zkušenost. To znamená, že se rozhodnu, aniž dokážu jednoznačně zdůvodnit své rozhodnutí a zároveň to není rozhodování ve stresu. Jedním z podstatných předpokladů úspěšnosti politiků je to, že disponují politickou intuicí.

Protikladem impulzivního a intuitivního rozhodování je rozhodování racionální. Racionální rozhodování předpokládá, že před rozhodnutím analyzujeme logické souvislosti existující situaci. „Racionalita rozhodování“, respektive kvalita výsledku analýzy, je podmíněna zkušeností a v případě odborníků i použitou metodologií. Proto i tzv. racionální rozhodování může vést k různým „pravdám“ a různým verzím reality. Protikladem racionálního rozhodování je rozhodování iracionální. Iracionální rozhodování je založeno na chybném vyhodnocení podmínek, cílů, prostředků, časových horizontů apod. Pokud subjekt například nesprávně vyhodnotí situaci, pak si sice racionálně vybírá nejlepší variantu, ale bohužel na základě mylných dispozic, což s největší pravděpodobností vyústí do nerealisticky vytýčených cílů, a tím, z hlediska jeho zájmů, i iracionálního chování.

Jako iracionální se pro mnohé jeví rozhodnutí USA zasáhnout vojensky proti Iráku. Cena války se vyšplhala z odhadovaných 50–60 miliard dolarů na 800 miliard k roku 2008 a 1 200 miliard k roku 2010. Některé odhady hovoří o celkových nákladech 3–4 biliony dolarů. Důvodem nárůstu nákladů bylo podcenění reálné situace v Iráku.[12]

V praxi je často rozhodování kombinací impulzivního, intuitivního a racionálního přístupu, přičemž to, která alternativa dominuje, je otázkou situace. Pokud nemáme dost informací, můžeme se rozhodovat do určité míry intuitivně. Jestliže jsme ve stresu, naše rozhodování může být impulzivní. Když máme informace a čas k analýze, snažíme se rozhodovat racionálně.

Podle sledovaného časového horizontu

Rozhodování může sledovat bezprostřední, krátkodobé, střednědobé a dlouhodobé cíle nebo jejich kombinace. Za bezprostřední horizont můžeme považovat aktuálně přicházející problémy, které se řeší většinou pocitově, bez ohledu na možné zítřejší následky. Za krátkodobý můžeme považovat horizont týdnů, měsíců, za střednědobý horizont můžeme považovat období několika let, za dlouhodobý pak deset a více let.

Diferenciace horizontů je podmíněna schopností subjektu analyzovat proměnlivé podmínky rozhodování a definovat hierarchii cílů v různých časových horizontech. V praxi se lze setkat i s „pseudohorizonty“, kdy vynášíme dnešní zkušenost do budoucnosti a ignorujeme kvalitativní změny, ke kterým dojde v důsledku aktivit jednotlivých subjektů či kombinací těchto aktivit. V zásadě je to problém mechanických extrapolací. Důležité při rozhodování je vnímat provázanost jednotlivých horizontů.

Jestliže dnes například subjekt potlačí silou demonstraci, je možné, že zítra již nikdo demonstrovat nebude, stejně jako to, že demonstrantů bude více. Řešit toto dilema musely elity nejen v Československu v roce 1989, ale po roce 2005 i elity na území některých států bývalé SSSR – Gruzie, Ukrajiny, Kyrgyzstánu, Uzbekistánu, Moldávie.

Problematické může být i sledování jen krátkodobého horizontu – svrhnout například špatnou vládu, aniž mám alespoň minimální záruku, že potom nebude hůře, je riziko.

Na konci ledna 2005 deník Mladá fronta DNES kritizoval S. Grosse za nejasný zdroj financování jeho bytu v Praze. Za svá vysvětlení o údajné půjčce přes nemajetného příbuzného byl všeobecně kritizován médii, českou pobočkou Transparency International a interpelován ODS v parlamentu. Vzhledem k této kauze a dalším se na internetu objevila petice vyzývající ke Grossovu odvolání, právní podklad jejích požadavků byl ovšem sporný. Pod rostoucím tlakem koaličních partnerů, zejména KDU-ČSL a jmenovitě M. Kalouska, S. Gross několikrát prohlásil, že „odstupuje“, jen aby svá prohlášení vzápětí odvolal. V polovině dubna 2005 vedla jednání koalice k první z dohod, které měly zaručit existenci koalice vedené ČSSD do voleb 2006. Následníkem S. Grosse v navrhovaném „novém“ sestavení vlády, do které se navrátili i někteří krátce předtím odstoupivší ministři, se původně měl stát Jan Kohout, podle zpráv médií vybraný S. Grossem. Již v průběhu jednání ovšem S. Gross od svého původního záměru odstoupil. Je otázkou, zda důvodem bylo to, že k jeho nominaci neměl podporu vedení ČSSD, či tam byly jiné důvody. Koncem dubna vedla další jednání ke skutečné demisi S. Grosse a určení jeho následníka – J. Paroubka. S. Gross tedy svou pozici neudržel, byť jeho kauza byla odložena.[13]

Střednědobý horizont rozhodování bývá v politice spojován nejčastěji s volebním obdobím. Realizované změny by ale měly vždy odpovídat i dlouhodobým tendencím ve vývoji společnosti, tj. střednědobé cíle by měly být integrální částí dlouhodobé strategie. Úspěšnost realizace střednědobého horizontu jako součást dlouhodobé strategie je podmíněna tím, zda je tento dlouhodobý cíl skutečně reálný. Preferovat dlouhodobý horizont, respektive jej zohledňovat, aniž jsme schopni jednoznačně prokázat nevyhnutelnost prosazení se určitých jevů či procesů, může být chybným řešením.

Realizovat dnes změny například důchodového systému s tím, že v roce 2030, nebo dokonce 2100 by mohl být deficit tolik a tolik miliard, ve značné míře ignoruje technologické změny a růst produktivity práce. Podobný přístup odpovídá spíše ideologickému, hodnotovému vnímání reality či skrytým zájmům než věcnému a vědeckému přístupu.

Časový horizont, který je považován za racionálně analyzovatelný a dosažitelný, je podmíněn použitou metodologií. Například fenomenologicko-existenciální přístup pracuje s krátkodobým a bezprostředním horizontem, empiricko-analytický přístup považuje za racionální klást své cíle maximálně do horizontu střednědobého, naopak kupříkladu kriticko-dialektický a normativně-ontologický přístup pracují i s horizontem dlouhodobým. Z pozice té či oné metodologie se hodnotí rovněž možnosti jiných přístupů. To, co považuje kriticko-dialektický nebo ontologicko-normativní přístup za dlouhodobý a dosažitelný horizont, považuje empiricko-analytický přístup za ideologický, a tedy i nevědecký přístup. Naopak kriticko-dialektický přístup kritizuje empiricko-analytický přístup za přeceňování objektivního charakteru faktů. Výběr faktů a význam, který jim subjekt přisuzuje, je podle kriticko-dialektického přístupu ovlivněn i ve střednědobém horizontu jeho zájmy, a tudíž nároky empiricko-analytického přístupu na plnou objektivitu jsou neopodstatněné. Normativně-ontologický přístup kritizuje empiricko-analytický přístup za technokratický přístup a neschopnost zaujímat morální a zásadová stanoviska.

Podle setrvalosti cílů

Sledované cíle mohou být spojeny se strategickým nebo taktickým rozhodováním. Strategické rozhodování vytyčuje a dlouhodobě sleduje určitý cíl. Tento cíl je prakticky neměnný. Strategické cíle mohou vytvářet hierarchii. Pokud hovoříme o neměnných, hierarchicky uspořádaných strategických cílech, neznamená to, že jsou nevyhnutelně nezměnitelné. Jejich stabilita je podmíněna tím, do jaké míry se daří naplňovat taktické cíle, respektive tím, zda zvolené strategické cíle odpovídají reálným možnostem.

Realizace strategického cíle je vždy zprostředkována dílčími postupnými cíly, které jsou proměnlivé, jsou modifikovatelné a jejich podoba záleží na vývoji konkrétních podmínek. Dílčí postupné a proměnlivé cíle jsou spojeny s taktikou. Taktické rozhodování je otázkou výběru prostředků a cílů v závislosti na konkrétních a proměnlivých podmínkách. Je to otázka dočasných spojenců, situací vynuceného použití specifických prostředků apod.

Za příklad nám může posloužit konflikt v Iráku. Strategickým cílem USA v konfliktu s Irákem bylo zlikvidovat režim Saddáma Husajna. Taktika realizace tohoto cíle se měnila podle vývoje situace. V první fázi USA použily embarga, která měla vyvolat nepokoje uvnitř Iráku, nebo alespoň oslabit Saddámův režim. Vzhledem k tomu, že tato taktika nevedla k cíli, zvolily USA vojenské řešení. To se nakonec ukázalo jako úspěšné z hlediska daného strategického cíle. Co ovšem USA podcenily, byla následná obnova stability Iráku. To, zda USA tento problém i přes řadu potíží nakonec zvládnou, ukáže vývoj po roce 2012.

Podle dopadů výsledku rozhodování

Podle vztahu k subjektu a objektu

Podle tohoto parametru lze rozhodování klasifikovat na rozhodnutí s pozitivními a negativními efekty. Rozlišení pozitivních a negativních efektů je do určité míry relativní. Pozitivní efekty jsou takové, které v zásadě prospívají subjektu nebo objektům rozhodování (obr. 3a Model rozumného egoismu). Pochopitelně, že může být rozdíl mezi tím, co si subjekt rozhodování myslí, že on nebo objekty rozhodování potřebují, a co může reálně potřebovat. Komplikací v daném případě je to, že pozitivní či negativní efekt dosažený v jednom časovém horizontu se může změnit v dalším časovém horizontu ve svůj opak. Klasickým případem je tzv. Pyrrhovo vítězství. Pokud tedy subjekt chybně definuje situaci, zájmy, eventuálně postup jejich dosažení, pak buď nedosáhne toho, co chce, nebo toho sice dosáhne, avšak je otázkou, zda mu to prospívá (obr. 3d Model neřízené /sebe/destrukce). Pozitivní efekty zároveň nemusejí znamenat zlepšení aktuální pozice subjektu rozhodování. Za určité situace může být udržení toho, čím subjekt disponuje, nebo dokonce minimalizace ztrát pozitivním efektem.

V dané situaci je vždy možná otázka, zda by jiný postup nevedl k lepším výsledkům. Z tohoto hlediska je kupříkladu sporné průběžné řešení kauzy S. Grosse v roce 2005, kdy byl S. Gross médii obviněn z toho, že disponoval při nákupu svého bytu větším objemem financí, než jsou jeho dlouhodobé příjmy. S. Gross tehdy kontroval, že fakta jsou smyšlená a kauza slouží k diskreditaci a svržení vlády pod vedením ČSSD, tj. levicové vlády. Jeho stanovisko získalo podporu nejen u ČSSD, ale i v KSČM, nehledě na to, že prezident V. Klaus svým slovem garantoval, že neodmítne jmenovat za předsedu vlády jiného ČSSD podporovaného kandidáta. S. Gross nakonec stejně odstoupil, protože díky změnám ve svých tvrzeních se zdiskreditoval, a ČSSD ani KSČM na podpoře S. Grosse rozhodně u veřejnosti nezískaly.

Negativní efekty jsou ty, které ohrožují pozici subjektu rozhodování. Negativní efekty mohou být výsledkem například chybného rozhodnutí subjektu nebo mohou být vedlejším nežádoucím produktem jeho rozhodování (obr. 3d Model neřízené /sebe/destrukce). Negativní efekty mohou být někdy ale i plánovány a mohou mít pro subjekt rozhodování fakticky pozitivní význam (obr. 3b Model řízené destrukce). Zničení protivníka, území apod. je spojeno s vyvoláním negativních efektů vůči objektu rozhodování a pozitivními efekty pro subjekt rozhodování. Klasickým příkladem jsou války a politika spálené země. Je možné se ale setkat i se situací, kdy se subjekt rozhodování rozhodne podpořit určitý objekt, a to i za cenu sebedestrukce (obr. 3c Model řízené altruistické sebedestrukce). Klíčovým problémem vždy je, zda stabilizace systému dosažená za cenu (sebe)destrukce bude bez (sebe)destruovaného subjektu trvalá, respektive kdy a zda se tomuto subjektu podaří vrátit do hry.

ČSSD se ve volebním období 2002–2006 často odvolávala na to, že tím, že je v čele koaliční proevropské vlády složené z ČSSD a pravicových politických stran KDU-ČSL a US, se obětuje (obětuje levicové hodnoty) v zájmu všech občanů České republiky. Praktickým výsledkem bylo posilování KSČM. Změnit tento trend dokázal až příchod J. Paroubka do čela ČSSD, který radikální levicovou rétorikou přivedl nespokojené levicové voliče ve volbách 2006 zpět k ČSSD. Ve volbách 2006 prakticky poprvé volební prognózy a výsledky voleb KSČM byly identické.

Obr. 3 Modely vztahu subjektu a objektu s následnou modifikací pozice subjektu

Poznámka:

negativní (–) nebo pozitivní (+) působení

negativní (–) nebo pozitivní (+) výsledek činnosti

Podle vztahu výsledků rozhodování k systému

Podle tohoto parametru lze rozhodování klasifikovat jako eufunkční a disfunkční. Rozhodování s eufunkčním efektem upevňuje stabilitu systému. Naopak rozhodování s disfunkčním efektem systém destruuje nebo minimálně přispívá k jeho destabilizaci. Tato klasifikace je spojena s aplikací systémového přístupu. Systémový přístup vychází z faktu, že určitý celek se skládá s prvků (subsystémů), jejichž vývoj je ve vztahu k systému relativně samostatný a jejich vliv na systém může být různý. Kombinace výše uvedených pozitivních a negativních efektů může ve vztahu k systému vést k několika možným modelům vývoje, a tedy i k různým variantám rozhodování. Jak pozitivní, tak negativní činnost určitého subjektu může mít z hlediska systému eufunkční i disfunkční dopady. Lze sestavit vzoreček podobného působení kombinující aktivitu subjektu rozhodování s pozitivními a negativní efekty (SubR±), s pozitivními nebo negativními vlivy na objekty (respektive subjekty) rozhodování (OsR±) a eufunkčními nebo disfunkčními dopady na systém (SYSed). Vzoreček bere do úvahy i vzájemné vlivy mezi objekty rozhodování a jejich možný vliv na výchozí subjekt rozhodování[14]:

SubR± → ← OsR1± ←→ OsR2± ←→ OsR n+1 ± → SYSed

Pokud

Pokud například antisystémová opozice posiluje svůj vliv ve společnosti, dochází pravděpodobně k marginalizaci systémových subjektů a narůstá riziko destrukce systému. Podobný efekt mohou mít kupříkladu sebevražedné útoky, které demobilizují prosystémové síly a narušují stabilitu systému. Pokud sebevražedné útoky ohrozí civilní obyvatelstvo, které proto tyto síly přestane podporovat, může naopak dojít k posílení stability systému. Problém je ale zpravidla v tom, že podobné útoky znervózňují prosystémové síly, jež začínají reagovat nepřiměřeně, začínají například realizovat preventivní útoky s cílem zničit potenciální teroristy, které zasahují ovšem i civilní obyvatelstvo. Reakcí může být podpora protisystémových sil a prohloubení destrukce systému. Obecně platí, že oslabení pozice určitého subjektu může vést jak k destabilizaci systému, jestliže byl daný subjekt pro jeho fungování klíčovým, tak k jeho upevnění, pokud představoval pro systém hrozbu. Jestliže USA například nezvládnou boj proti terorismu, dojde nejen k oslabení pozice USA, ale nevyhnutelně i k dočasné či trvalejší destabilizaci poměrů.

Podle dlouhodobosti působení výsledků

Rozhodování lze klasifikovat nejen podle subjektem sledovaných časových horizontů, ale i podle efektu následků rozhodování. Můžeme rozlišit rozhodování s krátkodobými, střednědobými, dlouhodobými nebo trvalými následky. Člověk se rozhoduje o tisících věcech a pouze některé z nich mají skutečně osudový význam, jsou nevratné nebo minimálně dlouhodobě ovlivňují naši budoucnost. Pokud by například vypukla termojaderná válka, pak i kdyby někdo nakonec přežil, jen těžko by ho bylo možné nazvat vítězem. Za dané situace by asi platilo, že živí by záviděli mrtvým. Obecně platí, že účelem rozhodování je maximalizovat pozitivní a eufunkční efekty rozhodování a optimalizovat efekty negativní a disfunkční. Všeobecná prosperita jako eufunkční efekt je ideálním všeobecným cílem rozhodování.[15] Jestliže je ovšem pozitivní efekt objektivně časově ohraničený, je nutné vhodně zvolit dobu pro začátek jeho působení, nebo je nutné s omezeným efektem kalkulovat a být připraven přijmout nová opatření v momentě, kdy dojde k jejich vyčerpání. Typickým projevem je načasování snižování daní či zvyšování příjmů těsně před volbami. Naopak u negativních efektů je snaha o jejich ohraničení na co nejkratší dobu nebo na dobu nezbytnou. Pokud je subjekt nucen realizovat opatření s negativními dopady, je obecně žádoucí se postarat o to, aby k určitému datu postižené subjekty z daného rozhodování profitovaly, nebo alespoň dále neztrácely či ztrácely méně. S tímto fenoménem pracuje teorie veřejné volby, doporučující realizovat nepopulární opatření nejpozději v polovině volebního období, aby k jeho konci negativní efekty již odezněly. Pouze u tzv. antagonistických rozporů nebo her s nulovým součtem, kdy se vytváří situace „kdo s koho“, jsou negativní efekty prosazovány až do zničení protivníka.

Podle rozsahu vnějších efektů

Efekt rozhodování se může týkat určitého okruhu lidí, kterým může být určitá sociální vrstva, obyvatelé konkrétního státu, civilizace apod. Problém může být jak v rozsahu pozitivních, tak i negativních efektů. Obecně cílem rozhodování je maximalizovat, rozšířit pozitivní efekty rozhodování na co nejširší vrstvy, pokud to je technicky možné. U negativních efektů je naopak standardní minimalizovat jejich rozsah, nebo ho limitovat na vybrané vrstvy v případě antagonistických rozporů.

Například pokud v době války vede určitý subjekt ústupové boje, může se pokusit zničit území, které opouští. V dějinách je známý případ, kdy Rusové v roce 1812 zapálili při svém ústupu Moskvu, aby připravili Napoleona o zázemí. Typickým příkladem antagonistických rozporů je třídní boj, končící likvidací určité sociální skupiny. V daném případě se ovšem nemusí nevyhnutelně jednat o fyzickou likvidaci daných jedinců, dostačující může být zbavit je jejich sociální funkce jejich vyvlastněním.

Specifickou skupinou rozhodnutí s negativními a disfunkčními efekty jsou omyly. Zejména tragická jsou ta rozhodnutí, kdy na omyl nedoplatí jen subjekt rozhodování, ale i široké okolí.

Na chybná strategická rozhodnutí manažerů mohou například doplatit ztrátou zaměstnání i jejich zaměstnanci, kteří přitom mají zpravidla jen minimální možnost výsledky ovlivňovat. Typickým je případ firmy Enron z roku 2005.[16] To je ovšem stále jen nejbližší okolí. Existují také rozhodnutí, kdy na špatný výběr, špatné rozhodnutí mohou doplácet řádově tisíce a někdy i miliony lidí. Typickým případem mohou být katastrofy vyvolané nekompetentním zásahem člověka. Malým příkladem je Černobyl.

Pozitivní a negativní efekty se mohou navíc v čase a prostoru prolínat, tj. mohou se týkat různých skupin v různých časových horizontech.

Za pozitivní efekt je například liberály považováno snížení daní. Takové rozhodnutí se nepochybně dotkne pozitivně všech. Je ale skutečně nevyhnutelně všeobecně pozitivní, nebo je pozitivní jen pro určité vrstvy obyvatelstva, tj. není jeho pozitivní efekt svým rozsahem omezený? Na snížení daní nejvíce vydělají lidé s nejvyššími příjmy, již méně lidé s příjmy nižšími. Snížení daní může vést k tomu, že stát nemusí mít dostatek financí na sociální programy pro sociálně slabší vrstvy. Na druhé straně nelze vyloučit, že snížení daní vyvolá nárůst investic, který vykompenzuje ztráty na daních, vyplývající z jejich snížení.

Table of Contents

Úvod

1. Rozhodovací proces a politika

1.1 Podstata a klasifikace rozhodování

1.1.1 Běžné a teoretické vědomí1 o podstatě rozhodování

1.1.2 Fáze rozhodování

1.1.3 Klasifikace rozhodování

1.2 Podstata politického rozhodování

1.2.1 Vznik politiky

1.2.2 Podstata politického rozhodování

1.2.3 Optimální politické rozhodování

1.2.4 Rozhodovací proces a stabilita společenských systémů

2. Faktory politického rozhodování

2.1 Subjektivní faktory politického rozhodování

2.2 Institucionální aspekt politického rozhodování

3. Poznání v politice

3.1 Nejednoznačnost poznání v politice

3.2 Informace a rozhodování

3.3 Objektivnost politického poznání

4. Nástroje poznání politické reality

4.1 Tradiční přístupy rozhodování

4.2 Standardní metody vědecké analýzy politiky

4.3 Systémový přístup v politice

5. Strategické rozhodování v politice

5.2 Empirické modely analýzy rozhodování

5.3 Teoretické modely strategického rozhodování