Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Eva Skořepová, Michal Skořepa

Chytré pohádky z lesní mýtinky (ukážka)

Zvířátka ve světě ekonomie

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala GRADA Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7 jako svou 4928. publikaci

Ilustrace Eva del Risco Koupová

Realizace obálky Vojtěch Kočí

Sazba Jan Šístek

Odpovědná redaktorka Michaela Průšová

Počet stran 88

První vydání, Praha 2012

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© GRADA Publishing, a.s., 2012

GRADA Publishing: tel.: 234 264 401, fax 234 264 400, www.grada.cz

ISBN 978-80-247-4373-8

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7618-7 ve formátu PDF

ISBN 978-80-247-7619-4 ve formátu EPUB

Ahoj děti!

Jmenuju se Amálka. Vítám vás na lesní mýtince. Mám výborný sluch i zrak a nic mi tady neunikne. Dohadování mezi námi zvířátky je mnohdy stejně napínavé jako mezi lidmi. Všechno pečlivě pozoruju, a pak o tom píšu pohádky. Ty nejzajímavější naleznete právě v této knížce. Doufám, že se vám budou líbit.

Pěkné počteníčko vám přeje

Amálka Rozumná.

Jak šel medvěd na dračku

Mýtinu u vykotlaného dubu zalilo jarní sluníčko. Vzduchem začaly poletovat první včelky. Bledule, sněženky i petrklíče načechrávaly své sukýnky. Zvířátka se stěhovala od rozvodněné řeky na mýtinku u starého dubu. Některá z nich byla z jarní povodně pořádně vyděšená. Všichni měli plno práce. Tu se vyhrabávaly nory, tam se uklízela doupata nebo stavěla nová hnízda. Domečky se připravovaly tak, aby mohly další rok dobře sloužit. Zanedlouho se rodiny rozrostou. Narodí se mláďátka, ta dají zvířecím maminkám a tatínkům teprve práce! Do té doby musí být vše potřebné připraveno.

Do všeho toho pracovního ruchu se najednou ozvala sojka – hlavní zpravodaj. Mýtinkou a okolním lesem se rozléhalo její varovné: „Píé, píé, píé, máme tu zloděje!“ A skutečně. U dubu se začaly dít podivné věci. Některým zvířátkům se ztratily zásoby potravy, jiným nářadí a náčiní na stavbu a opravu obydlí. Občas dokonce záhadně zmizelo skromné vybavení domečků. Sousedi po sobě pokukovali. Nevěřili jeden druhému. Kdo z nich je tím zlodějem?

Když si chtěl králík odhopkat na pastvu a dát si k obědu trochu čerstvé travičky, raději si pečlivě sbalil svoji peřinku do batůžku. Batůžek hodil na záda a teprve potom vyrazil. To se mu ale špatně hopsalo s tím převelikým nákladem.

Když celý unavený dorazil na palouček, natáhl se jak dlouhý, tak široký a pomalu nabíral sílu na samotné jídlo. Křup, chřup, křup, chřup, ... dal si nášup a byl čas na návrat. Cesta domů byla ale ještě horší. Plné bříško vepředu, těžký batůžek vzadu. Sotva se dovalil zpátky ke své noře.

A co teprve sojky, pěnkavy, špačkové, datlové a vůbec všichni okřídlenci, kteří v okolí mýtiny bydleli. Pro ně to byla pořádná zátěž, vzlétnout s batůžkem mezi křídly. Nemohli ale nechat všechna svá nejjemnější a nejvzácnější peříčka v hnízdě. Co kdyby jim jednoho dne zmizela? Čím by potom vycpali peřinky pro svá písklátka, co se mají každou chvíli vylíhnout z vajíček?

Kradlo se nejenom na zemi a v korunách stromů, ale dokonce i pod zemí. Myší rodinka Drápků měla několik sklepů a sklípků a v nich velké zásoby semínek. Jednou si však Drápkovi vyšli na procházku a než se vrátili, ve sklepích nic.

To bylo večerního pofňukávání, když se na talířku objevil jen malý přemalinký kopeček zrní, který vymetla paní Drápková ze dna truhličky. Táta Drápek povídá: „To tedy ne! Příště si všechny zásoby musíme brát s sebou.“ I oni od té doby pobíhali po lese s batůžky na zádech.

Jezevec, pan Pruhovaný, si našel a vyčistil noru pod vykotlaným bukem. Přemýšlel, jak to udělat, aby se mu zloději nedostali domů, až půjde na lov. Jeho nora byla sice plná chodeb a zákrut a všechny své cennosti měl uložené až několik metrů od hlavního vchodu, přesto se o ně bál. Lovil obvykle v noci, a to je čas vhodný právě pro zloděje.

Přemýšlel, jak to udělat, a vzpomněl si na starého přítele, medvěda Bručouna. Hned se s ním domluvil: „Bručoune, počkej mi tu u nory a pohlídej, aby se mi dovnitř nikdo nevloupal. Potřebuju se jít nadlábnout. Už mně ukrutně kručí v žaludku. Za hlídání ti přinesu něco na zub.“ Bručoun byl statný medvěd, každý v lese se ho trochu bál. Moc toho nenamluvil, ale chtěl panu Pruhovanému vyhovět, a tak pokýval hlavou.

Koneckonců, proč by u něj nepočkal? Stačí si přece lehnout před jezevčí noru a očkem sledovat okolí. Třeba pan Pruhovaný skutečně něco přinese. A dočkal se. Ráno dostal za hlídání od jezevce snídani. Pan Pruhovaný mu na talířek prostřel žížaly, žáby, trochu sušených malin a ostružin.

Po mýtině se rychle šířila zpráva o novém hlídači. Zvířátka se Bručouna trochu bála, ale věděla moc dobře, že jim může pomoci. Bude hlídat jejich domečky a jejich majetek, oni zatím mohou vyrazit za potravou a pro stavební materiál bez batůžků. To bude úleva. Vše jim půjde rychleji.

Jeden za druhým chodili za Bručounem a prosili o pomoc: „Bručoune, pohlídej nám prosím naše hnízdo v dutině smrku,“ štěbetaly pěnkavy. „Doneseme ti nějaké vypasené červíky k večeři.“ „Bručoune, nenech se přemlouvat a pohlídej nám naše nory pod borovicemi, doběhneme si na pastvu,“ žadonili králíci. „Nezapomeneme ani na tebe a vyhrabeme pro tebe sladké kořínky.“ A taky zajíci, vydry, veverky a lasičky, myšky a rejsci, dokonce i krtek chtěl, aby mu medvěd pohlídal jeho podzemní království.

Nejdříve se to Bručounovi líbilo. Po zimě byl vyhladovělý a věděl, že teď na jaře musí opět zesílit. Nabízené dobroty mu přišly vhod. Stačilo odvalit se k dalšímu domečku, tam si lehnout a čekat. Za hlídání vždycky dostal pamlsky. Pěkně se kulatil a byl čím dál línější.

Brzo ale začal bručet velmi vybíravě: „Brumb, brumb, brumb, tyhle kořínky mně nechutnají.“ Anebo: „Bobule po zimě jsou bez šťávy, suché a přemrzlé, noste laskavě něco lepšího.“ A pak dokonce: „Co se týče hnízd vysoko v korunách stromů, tak ta už hlídat nebudu. Je to namáhavé a nebezpečné. A k vám, paní Vydro, až k řece se už taky nevydám. Je to daleko a přímo tady na mýtince mám práce dost.“

Starý jelen sledoval všechno s nadhledem. Sám žádný domeček nepotřeboval. Doma byl tam, kam přišel. Důstojně se procházel po lese a pozoroval dění kolem sebe. Dobře věděl, že zvířátka si kradou zásoby navzájem. Některá z nich taktak utekla před povodní, jsou stále trochu vyplašená a snaží se rychle získat potravu a zařídit si nová obydlí. Proto berou vše, co zahlédnou. Dokonce i tehdy, když jim to nepatří.

Jednoho dne při svých toulkách narazil na medvěda Bručouna. Ten se přejedený vyvaloval na sluníčku, nafouklé břicho obracel z jedné strany na druhou a pochrupoval. Zvířátka za ním stála v řadě. Čekala, až se medvěd probudí. Snad půjde Bručoun k někomu z nich hlídat. Jelenovi se to vůbec nelíbilo, a tak povídá: „Večer, než se setmí, se všichni sejdeme u starého dubu a pokusíme se vypátrat zloděje, který nám tady na mýtince a v okolí tropí takovou neplechu.“

Zvířátka se trochu bála. Mnohá z nich neměla čisté svědomí a dobře věděla, že tu a tam si z cizí hromádky taky uzobla nebo něco do svého domečku odnesla. Všichni však s jelenem souhlasili, že takhle to dál nepůjde.

Sluníčko zapadá, zvířátka sedí u dubu a jelen k nim promlouvá: „Pokud chceme žít společně na mýtince, měli bychom se trochu víc poznat.

Snad si můžeme být navzájem i trochu užiteční. Pozoroval jsem tady to jarní hemžení a dobře vím, že tu není jenom jeden nebo dva zloději, ale mnoho zlodějů. Krademe potravu a vše ostatní jeden druhému. A co z toho máme? Bojíme se vylézt ze svých příbytků, bojíme se nechat svá obydlí bez dozoru. Všechny své zásoby neustále nosíme s sebou. Moc dobře se nám tu nežije.“

Zvířátka klopila oči a dávala jelenovi za pravdu. „Je to jednoduché, musíme si vážit jeden druhého a nebrat si navzájem to, co nám nepatří. Nemusíme spolu všichni hned kamarádit, ale měli bychom být k sobě navzájem slušní. Jinak bude život tady na naší mýtině čím dál horší.“ Zvířátka pokyvovala hlavami, jako že s tím souhlasí. Hned si začala potřásat ťapičkami a křidélky, aby se seznámila a slíbila si, že na mýtince a v okolí krást už nebudou.

Zvířátka dohodu dodržovala a všechna cítila, že je teď na pasece zase všechno v bezpečí a že se na ní žije hezky. A protože si dělal jelen takové starosti a postaral se o to, aby se mezi zvířátky nekradlo, začalo se mu říkat pane starosto. Jediný, kdo byl nemile překvapený, byl medvěd Bručoun. Když se druhého dne vzbudil, očekával opět nabídku nějaké dobré snídaně. Marně. Snídaně nikde. Ani s obědem nikdo nepřišel. A dokonce ani další a další den o jeho služby nikdo nestál. Trochu zlenivěl, to je pravda, ale brzo pochopil, že pokud chce zahnat kručení v břiše, musí vyrazit na lov sám, tak jako kdysi.

Otázky pro pozorné čtenáře

• Vzpomeneš si, s jakými zvířátky jsme se setkali na lesní mýtině? O co se zvířátka strachovala?

• Myslíš si, že podobný strach máme i my lidé? Jak si chráníme svůj majetek?

• Zkus si s rodiči popovídat o tom, jak by vypadal svět kolem tebe, kdyby si lidé navzájem všechno kradli?

• Zvířátka na mýtině se dohodla, že se k sobě budou chovat slušně a krást si nebudou. Uměl bys vyjmenovat nějaká další pravidla slušného chování?

Pokud jsi odpověděl na všechny otázky, můžeš za odměnu dokreslit medvědovi všechny dobroty, kterými ho zvířátka z mýtiny vykrmovala. Patří medvěd mezi všežravce, býložravce, nebo hmyzožravce?

Medvěd je všežravec.

Table of Contents

1 Jak šel medvěd na dračku