Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Lucie Sikorová, Ph.D.

Dětská sestra v primární a komunitní péči (ukážka)

Recenze:

Prof. MUDr. Jaroslav Slaný, CSc.

Doc. Mgr. Martina Tomagová, PhD.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

© Grada Publishing, a.s., 2012

Cover Photo © fotobanka allphoto, 2012

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 4785. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Iveta Pasáková

Sazba a zlom Antonín Plicka

Počet stran 184

1. vydání, Praha 2012

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Názvy produktů, firem apod. použité v této knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění ale nevyplývají pro autory ani pro nakladatelství žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-247-3592-4

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7992-8 pro formát PDF

ISBN 978-80-247-7993-5 pro formát EPUB

Seznam zkratek

AIDS Acquired Immune Deficiency Syndrome (syndrom získaného selhání imunity)

BMI Body Mass Index (index tělesné hmotnosti)

CAN Child Abuse and Neglect (syndrom týraného, zneužívaného a zanedbávaného dítěte)

CCN Community Children‘s Nursing

CNS centrální nervová soustava

ČSÚ Český statistický úřad

DDST Denver Developmental Screeening Test (Denverský vývojový dotazník)

ESPAD European School Survey Project on Alcohol and Other Drugs

MKN Mezinárodní klasifikace nemocí

MŠ mateřská škola

MZ ČR Ministerstvo zdravotnictví České republiky

NANDA-I North American Nursing Diagnosis Association International (Severoamerická asociace pro mezinárodní ošetřovatelskou diagnostiku)

NOC Nursing Outcomes Classification (klasifikace očekávaných výsledků)

PL praktický lékař

SRCH-D Syndrom rizikového chování v dospívání

SŠ střední škola

SZÚ Státní zdravotní ústav

ÚZIS Ústav zdravotnických informací a statistiky

VŠ vysoká škola

VZP Všeobecná zdravotní pojišťovna

WHO World Health Organization (Světová zdravotnická organizace)

ZŠ základní škola

Úvod

Primární péče je úrovní prvního kontaktu se zdravotnictvím pro jedince, rodiny a komunity. Ve 21. století získává stále větší význam – v moderní pediatrii tvoří významnou část péče, protože rodiny s dětmi si žádají péči co nejblíže místu, kde žijí, kde děti vyrůstají, hrají si a dospívají. Světová zdravotnická organizace dokládá, že zdravotnické systémy poskytující primární péči vykazují lepší výsledky, jsou výkonnější, mohou dosáhnout vyšší spokojenosti uživatelů a mají nižší náklady na zdravotní péči než systémy, které mají orientaci na primární péči menší.

Těžiště činností primární péče o děti a dorost spočívá v aktivitách praktického lékaře pro děti a dorost a aktivitách dětské sestry. Praktický lékař pro děti a dorost a dětská sestra se stávají koordinátory péče o dítě zdravé, ale i ohrožené nemocí, rodinným prostředím či prostředím ve výchovně vzdělávacích institucích. Významnou roli sehrává tandem lékař a dětská sestra také při řízení péče o chronicky nemocné děti, jejichž problémy přetrvávají mnohdy do dospělosti. Úsilím lékaře a sestry je nejen léčba, ale i snaha usnadnit spolupráci se sociálními službami a vzdělávacími institucemi. Úzká spolupráce mezi praktickým lékařem pro děti a dorost a dětskou sestrou efektivně podporuje fyzické i duševní zdraví dítěte a citovou harmonii a pohodu v rodinném prostředí.

Klíčovou úlohu v podpoře zdraví dětí a dospívajících v primární péči zastává dětská sestra, jejíž kompetence se postupně s vyšším či specializačním studiem rozšiřují. Jejím základním posláním v primární péči je ochrana a podpora životních podmínek optimálních pro růst a vývoj dítěte. Sestra je totiž mnohdy prvním zdravotníkem, kterému se rodiče dítěte nebo samo dítě poprvé svěří se svými starostmi a obavami týkajícími se zdraví. Právě dětská sestra se může cíleně věnovat propagaci intervencí podporujících zdraví dítěte v kontextu rodiny, popřípadě komunity, kde dítě vyrůstá. Je osobou, jejíž profesní zaměření je určováno potřebami dětí, je odborníkem, který by měl využít každou příležitost ke konzultaci o zdravém životním stylu dítěte i rodičů, je to ona, kdo aktivně nabízí podporu při potížích v náročném období dospívání – je tedy podstatným a nenahraditelným členem týmu, jenž o dítě či dospívajícího pečuje.

Činnosti, které dětská sestra v rámci primární péče poskytuje, jsou dominantně zaměřeny na prevenci (primární, sekundární a terciární). Prevenci je proto věnována podstatná část předkládané publikace, a to na úrovni péče o dítě v rodině, v předškolních zařízeních nebo v zařízeních školních. Součástí primární péče dětské sestry jsou rovněž edukační, administrativní a protiepidemické aktivity, kterým se publikace také věnuje.

Vzhledem k šíři problematiky primární péče však nebylo možné zahrnout do publikace všechna témata. Snahou autorky bylo předložit důležité informace týkající se pracovní náplně dětské sestry v primární péči a upozornit na její roli při koordinaci, vedení a realizaci ošetřovatelské péče. Plné využití ošetřovatelských dovedností a potenciálu sester v primární péči si žádá opatření v oblasti legislativy i vzdělávání, avšak současná situace nebrání vhodným inovacím a angažovanosti na úrovni jednotlivce. Monografie je výchozím zdrojem informací pro již praktikující dětské a všeobecné sestry (pečující o děti a dospívající) a nezbytnou podmínkou orientace v dané oblasti pro studenty zabývající se péčí o děti zdravé či nemocné.

1 Primární péče

Již v roce 1978 na mezinárodní konferenci o základní zdravotní péči v Alma-Atě bylo mimo jiné uvedeno, že klíčem k dosažení cíle Zdraví populace do roku 2000 (zdraví definované na 30. valném shromáždění WHO v roce 1977), který umožní populaci vést společensky a ekonomicky produktivní život, je primární zdravotní péče. Z konference vyplynulo, že primární péče by měla být poskytována co nejblíže jedincům, kteří ji potřebují. Péče je uskutečňována jako péče primární (v místě prvního kontaktu) a péče komunitní (jako součást komunitních služeb). Zdůrazněna byla zejména přístupnost všem jedincům, rodinám a komunitám při zachování jejich autonomie.

V roce 1984 byl Evropským zdravotnickým shromážděním zahájen program Zdraví pro všechny do roku 2000, který podle Mahlera (1980) zdůrazňoval, že je třeba zajistit takovou úroveň zdraví, jež by umožnila všem lidem bez rozdílu žít společensky a ekonomicky produktivní život („minimálně důstojnou životní úroveň“). Odkaz na rok 2000 znamenal, že k tomuto datu by všechny země světa vytvořily vhodné politické strategie a že budou provádět konkrétní opatření k dosažení tohoto sociálního cíle, i když v rozdílných časových rámcích (Rivero, 2003).

Komplexní primární péče a její rozvoj zůstává i po roce 2000 jednou z priorit WHO. O tom svědčí program Zdraví 21 (WHO, 2001). Od první světové konference uběhlo již více než čtvrt století a je možné konstatovat, že došlo k mnohým změnám v oblasti primární a komunitní péče i na území České republiky. Pozvolna se přibližujeme i k cílům uvedeným v Mnichovské deklaraci, kterou v roce 2000 podepsalo 48 ministrů zdravotnictví nebo jejich zástupců, včetně zástupců ČR. Mimo jiné se zde vlády zavázaly k hledání příležitostí k založení a podpoře programů a služeb na rodinu zaměřeného komunitního ošetřovatelství, včetně zapojení rodinných sester (tam, kde je to vhodné), a dále k posilování rolí sester ve veřejném zdravotnictví, podpoře zdraví a vývoji komunity (MZ ČR, 2001).

Koncepce sester v primární péči jako zdravotníků, kteří zaujímají první linii obrany, se poprvé objevila na Evropské konferenci WHO o ošetřovatelství ve Vídni v roce 1988. Směrnice WHO se od té doby zaměřily hlavně na způsoby, jimiž sestry přispívají ke zlepšování funkce systémů primární zdravotní péče (MZ ČR, 2003).

Z hlediska primární ošetřovatelské péče v pediatrii je významným historickým mezníkem výnos z roku 1914. Šlo o výnos vydaný zdravotním odborem rakouského ministerstva vnitra, podle kterého se školení ošetřovatelek stanovilo na dva roky a péče byla rozšířena kromě ústavní a nemocniční i na preventivní, zdravotní a sociální, zaměřenou na děti a návštěvní službu v rodinách (Hanzlíková, 2004). Po roce 1918 se u nás rozvinul systém rodinných lékařů, kteří zabezpečovali široké spektrum lékařských služeb pro své pacienty. Tento systém pokrýval na velmi dobré úrovni potřeby péče, takže se zdravotní stav populace zlepšil a docházelo k dalšímu rozvoji primární péče (Seifert, Beneš et al., 2005).

Systém zdravotnické péče zahrnuje všechny služby poskytované jednotlivými zdravotnickými obory. Tradičně poskytuje zdravotnický systém dva všeobecné typy služeb, a to služby nemocným (léčebnou péči) a služby zdravým (preventivní péči). V současnosti je zdůrazňována komplexní, holistická a humanistická zdravotní péče. Lidé si žádají všestrannou péči, mají zájem o uspokojování zdravotních potřeb na jednom místě, ve stejném čase, stejným lékařem a sestrou. Očekávají schopnost zdravotnického týmu podílet se na řešení jejich zdravotních potíží, respektive léčbě, stejně jako schopnosti podporovat jejich zdraví a doporučovat strategie k udržení zdraví nebo poskytovat péči při dlouhodobé nemoci. Tyto atributy splňuje primární péče. Je souborem činností souvisejících s podporou zdraví, prevencí, vyšetřováním, léčením, rehabilitací a ošetřováním. Tyto činnosti jsou navíc poskytovány co nejblíže vlastnímu sociálnímu prostředí klienta, a respektují tak jeho bio-psycho-sociální potřeby. Primární péče je koordinovaná, komplexní zdravotně-sociální péče poskytovaná zejména zdravotníky jak na úrovni prvního kontaktu občana se zdravotnickým systémem, tak na základě dlouhodobě kontinuálního přístupu k jednotlivci (Seifert, Beneš et al., 2005).

Hierarchicky je zahrnována do komunitní péče. Součástí komunitní péče je dále sekundární a terciární péče a rovněž prevence.

Primární péče je charakterizována:

- • přímou dostupností,

- • otevřeností, tzn. bez bariér kulturních, geografických či ekonomických,

- • porozuměním potřebám občanů a schopností reagovat na ně,

- • maximálním zachováním lidské důstojnosti (dignity),

- • nejlepším prostředím pro prevenci.

Poskytovateli primární péče jsou v rámci ČR:

- • praktičtí lékaři pro dospělé,

- • praktičtí lékaři pro děti a dorost,

- • agentury domácí péče,

- • ambulantní gynekologové,

- • stomatologové,

- • lékařské služby první pomoci,

- • lékárny a další.

Každý občan ČR má právo na svobodnou volbu praktického lékaře, který s převzetím do péče souhlasí. V roce 2010 připadalo v krajích ČR průměrně 10 praktických lékařů (PL) pro děti a dorost na 10 000 dětí a dorostu do 19 let. Průměrně jeden dětský lékař vykonal v témže roce 5 791 ošetření. Nejvíce ošetření na jednoho lékaře se uskutečnilo v Jihočeském, Pardubickém a Moravskoslezském kraji. Návštěvní službou provedli PL pro děti a dorost průměrně 1,1 % všech ošetření, nejméně v Karlovarském a Moravskoslezském kraji. Jeden dětský pacient navštíví pediatra v průměru 6krát za rok z důvodu léčebných nebo preventivních vyšetření či ošetření (ÚZIS ČR, 2011).

K vysoce frekventovaným důvodům návštěvy PL pro děti a dorost náleží:

- • v kojeneckém věku záněty středouší, ekzémy, dyspepsie, infekce močových cest,

- • v batolecím věku respirační infekce,

- • ve školním věku respirační infekce, angíny,

- • v dorostovém věku se přidávají mononukleóza, infekce močových cest u dívek, únavový syndrom.

Registrace u praktického lékaře je písemný souhlas dvou stran – pacienta a lékaře, při kterém se lékař zavazuje o pacienta pečovat, tím mu vzniká nárok na platby od pacientovy zdravotní pojišťovny. Praktického lékaře je možné změnit jednou za tři měsíce. Praktičtí lékaři pro dospělé registrují pacienty od 15 let a starší, praktický lékař pro děti a dorost děti od narození až do 14–19 let.

Charakteristickými znaky praktického (všeobecného/rodinného) lékařství jsou:

- • Všeobecnost péče – řeší problémy celé populace v plné šíři bez ohledu na věk, pohlaví, původ, sociální postavení, rasu, víru, zdravotní problém apod.

- • Dostupnost péče – bez bariér geografických, kulturních, administrativních či funkčních.

- • Kontinuita péče – lékařství primárně orientované na člověka spíše než na nemoc a založené na dlouhodobém vztahu mezi pacientem, lékařem a sestrou, jejichž péče pokrývá nejen období nemoci, ale podstatnou část života.

- • Komplexnost péče – poskytuje komplexní léčebně-preventivní péči, zahrnující podporu zdraví, prevenci nemocí, léčbu, rehabilitaci, podpůrnou péči. Respektuje etické a humánní aspekty vztahu lékař–pacient.

- • Koordinovanost péče – lékař a sestra jsou pro pacienty koordinátory ve využívání specializovaných zdravotních a sociálních služeb (konziliární vyšetření, odborná doporučení).

- • Spolupráce při péči – odborníci primární péče spolupracují s ostatními poskytovateli a respektují jejich kompetence.

- • Orientace na rodinu – praktický lékař a sestra v ordinaci praktického lékaře vnímá zdravotní problémy člověka v kontextu jeho rodinných, sociálních a kulturních vztahů a prostředí, ve kterém žije.

- • Orientace na komunitu – problémy pacientů jsou vnímány v kontextu života komunity (Seifert et al., 2004).

Organizace práce praktického lékaře pro děti a dorost a dětské sestry

V ordinaci praktického lékaře (PL) pro děti a dorost je obvyklá spolupráce v malém týmu nebo tandemu ve složení lékař a dětská sestra. Při dobré spolupráci se jejich činnosti doplňují. Dětská sestra se podílí na preventivní, primární a speciální péči. Zajišťuje bezchybný, plynulý chod praxe, podmínky pro poskytování kvalitní péče, pomoci a podpory pacientům a plní další úkoly v oblasti organizační, odborné a administrativní.

Ordinační doba v ordinaci praktického lékaře pro děti a dorost činí 25–30 hodin týdně, pracovní náplň zahrnuje dále návštěvní službu, administrativní činnosti a ranní aktivity (např. odběry). Ordinační doba by měla být strukturovaná – měla by vyhrazovat čas pro akutní stavy, pro poradny dětí vybraných věkových kategorií, pro objednané, pro očkování apod. Časovou organizaci chodu ordinace má na starosti sestra – plánuje pozvání pacientů, ale také jejich čekání v čekárně.

Čekárna by měla být vybavena pro potřeby dětí různých věkových kategorií (hračky, knihy, pastelky, veselé obrázky na stěnách apod.), aby se dítě při čekání rozptýlilo. Sestra má obvykle svůj pracovní prostor v samostatné místnosti, což může vyhovovat dospívajícím pacientům, kteří chtějí při vyšetřování zachovat soukromí. Pracuje-li sestra ve společné místnosti s lékařem, může klást doplňující otázky, je svědkem při úkonech lékaře, případně může upozornit na chyby. V ambulantním provozu PL pro děti a dorost je nutno respektovat podmínky základního prostoru uvedené ve společném ustanovení pro zdravotnická zařízení ambulantní péče a současně doplňující požadavky na vybavení pro ordinace praktického lékaře pro děti a dorost, které jsou uvedeny ve vyhlášce MZ ČR č. 219/2006 Sb.

Ke společným ustanovením náleží:

- • Zdravotnická zařízení ambulantní péče se musí skládat ze základních prostorů, tj. provozních místností, ve kterých je poskytována zdravotní péče (ordinace, přípravna nebo místnosti, kde se vykonává základní činnost), z čekárny pro pacienty a z vedlejších prostor, tj. sociálního zařízení. Zajištěn musí být přístup osobám s omezenou schopností pohybu. Telefonické spojení je již samozřejmostí.

- • Ordinace by měla být řešena jako jedna místnost (společný prostor lékaře a sestry) s minimální plochou 15 m^2. K základnímu vybavení patří potřebný kancelářský nábytek pro administrativní práce lékaře a sestry, vyšetřovací stůl nebo lehátko, tonometr a fonendoskop, skříň na léčivé přípravky, zdravotnický materiál a nástroje, základní vybavení pro poskytování neodkladné péče, chladnička, pracovní plocha pro přípravu zdravotnického materiálu a orientačního laboratorního vyšetření, sterilizátor (pokud není možnost spolupráce se smluvním pracovištěm), umývadlo a dvoudřez.

- • Čekárna musí mít plochu minimálně 2 m^2 na jedno místo pacienta při nejmenší ploše místnosti 8 m^2. Čekárna musí mít přebalovací stůl.

- • Hygienické zařízení sestává z WC a umývadla. Dveře WC musí mít z bezpečnostních důvodů otevírání směrem ven (přípustné je společné WC pro pacienty a zaměstnance).

K doplňujícím požadavkům na vybavení ordinace praktických lékařů pro děti a dorost náleží:

- • přebalovací stůl s váhou pro kojence, bodymetr,

- • optotypy, osobní váha,

- • odsávačka,

- • pomůcka pro testování sluchu a fixace zrakem pro kojence.

Dětská sestra musí, kromě způsobilosti k výkonu povolání bez odborného dohledu, splňovat podmínky specializačního vzdělání dětské sestry zahrnující ukončení specializačního (př. magisterského) studia zakončeného atestační (př. státní závěrečnou) zkouškou. Dalším požadavkem je zaškolení ve formě praxe na lůžkovém oddělení. Obvyklé jsou i další požadavky – schopnost práce s počítačem, obsluha přístrojů, jazyková vybavenost (komunikace v cizím jazyce). K požadovaným senzomotorickým dovednostem náleží šikovnost, zručnost, neporušené smyslové vnímání, vyžadovány jsou i předpoklady estetické (smysl pro úpravu vlastního zevnějšku i okolí), předpoklady intelektové (schopnost řešit proměnlivé situace, schopnost zvládat reakce dětí a jejich rodičů), předpoklady sociální (schopnost navázat kontakt s dětmi i rodiči, pozitivní vztah k dětem, schopnost empatie) a další. Významné jsou komunikační dovednosti, např. pozitivní mimika (úsměv, oční kontakt), schopnost ve správné chvíli dítě pohladit nebo jej držet za ruku.

Preventivní péče v ordinaci praktického lékaře pro děti a dorost zahrnuje aktivity dětské sestry, které jsou rozděleny pouze na akademické úrovni, protože v praxi se vzájemně více či méně prolínají. Uvedené aktivity vychází z cílů komunitní péče uvedených Skokňovou (2006).

Aktivity, na kterých se podílí dětská sestra v oblasti primární péče:

I. Aktivity primární prevence:

- • hodnocení a podpora normálního růstu a vývoje dítěte,

- • podpora uspokojování potřeb dítěte v rodině, vývoj pozitivních vztahů mezi rodiči a dětmi,

- • ochrana zdraví a předcházení zdravotním problémům dětí a dorostu (v rodině, jeslích, MŠ, ZŠ, SŠ, VŠ),

- • účast na preventivních prohlídkách,

- • organizace očkování,

- • zdravotní výchova,

- • prevence úrazovosti,

- • prevence rizikového chování.

II. Aktivity sekundární prevence:

- • podpora při tvorbě přesných ošetřovatelských diagnóz dysfunkčních potřeb dětí,

- • ulehčení léčby a péče u dětí s již existujícím zdravotním problémem,

- • eliminace existujících ošetřovatelských problémů při zdravotních potížích dítěte,

- • organizace dispenzarizace.

III. Aktivity terciární prevence:

- • stabilizace ošetřovatelských problémů při poškozených funkcích organizmu, prevence opakování problémů a zhoršování zdravotního stavu dítěte,

- • prevence komplikací existujících zdravotních problémů,

- • podpora adaptace dítěte na chronický stav.

IV. Protiepidemická opatření

V. Administrativa

2 Primární prevence

Činnosti primární prevence jsou zaměřeny na podporu zdraví dítěte a prevenci chorob. Největší důraz je kladen na podporu normálního růstu a vývoje dítěte. Porozumění zákonitostem růstu a vývoje jedince i jeho jednotlivých tělních systémů je pro primární prevenci východiskem pro včasné odhalení odchylek a faktorů, které k těmto odchylkám vedou. Včasnou detekcí rizik se primární prevence snaží předejít vážným komplikacím. Normální růst a vývoj dítěte je podmíněn optimálním prostředím, v němž se dítě vyvíjí. Vliv prostředí na vývoj jedince byl doceněn až v posledních desetiletích, a to na příkladu dětí z dysfunkčních rodin či nízkých socioekonomických vrstev (Lebl, Krásničanová, 2007). Prostředí je faktorem, který ovlivňuje vývoj jedince, ovšem v kontextu jeho genetických vloh. Podpora normálního růstu a vývoje dítěte tedy zahrnuje optimální uspokojování potřeb dítěte v rodině, efektivní uspokojování potřeb v mateřské škole a vyhovující uspokojování potřeb dítěte ve škole (viz tab. 2.1).

Tab. 2.1 Vliv faktorů a potřeb na rozvoj dítěte

Faktory

Potřeby

Dítě

- • genetický potenciál

- • vnější prostředí (sociokulturní vlivy: rodina, MŠ, ZŠ, sociální role, hodnoty, morálka, etnikum, onemocnění a další vlivy prostředí)

- • životní styl

- • zdravotnické služby

←→

- • biologické

- • bezpečí a jistoty

- • sounáležitosti a lásky

- • sebeocenění, úcty, uznání, prestiže

- • emocionální

- • kognitivní

- • sebeaktualizace atd.

←→

- • růst

- • vývoj

- • chování

- • prožívání

- • poznávací procesy

- • motivační procesy

- • citové stavy

- • schopnosti, dovednosti

- • návyky, zájmy, postoje atd.

2.1 Podpora uspokojování potřeb dítěte

Potřeby dětí lze shrnout do několika kategorií, na jejichž charakteristice se významně podílel Dunovský (1999). Potřeby dělí na základní biologické, základní psychické, základní sociální a základní vývojové.

K základním biologickým potřebám patří především uhrazení všech nároků na náležitou výměnu látek a plynů (metabolizmu), a to z hlediska aktuálního i vývojového. K těmto potřebám náleží zejména:

- • Potřeba potravy – nutno zohlednit jak kvalitu, tak kvantitu.

- • Potřeba základních hygienických požadavků – dostatek tepla, čistoty a ochrany před negativními vlivy bezprostředního životního prostředí, potřeba obranyschopnosti.

- • Potřeba dostatku adekvátních stimulů – podněcující a rozvíjejí dětský organizmus, a to v oblasti nervové soustavy, lokomočních aktivit a následně aktivit psychických a komunikačních. Patrný je zde přesah biologických potřeb k potřebám psychickým a sociálním.

- • Potřeba zdravého vývoje – zdravotní preventivní a komplexní léčebná péče, včetně rehabilitační.

Uspokojování základních psychických potřeb (navazujících na biologické a vázáných na sociální) umožňuje dítěti rozvoj v oblasti intelektu, citů, vůle, chování, interakci s okolím, chápání sebe i ostatních a jeho osamostatnění. K základním psychickým potřebám dětí náleží:

- • Potřeba náležitého přívodu podnětů – stimulace v pravý čas, v dostatečném množství a kvalitě (tato potřeba má shodně význam biologický a psychický).

- • Potřeba smysluplnosti světa – podněty, které dítě přijímá, by měly mít určitý řád a smysl, protože jedině tak se stávají smysluplnými zkušenostmi. Řádem se myslí zejména předkládání pravdivých podnětů stálými lidmi, tedy „jeho lidmi“, s předvídatelným jednáním. Učení je pak snadné a samozřejmé.

- • Potřeba jistoty – tato potřeba je optimálně uspokojována matkou, resp. mateřskou osobou, ke které si dítě vytváří specifický vztah. Na základě uspokojivého mateřského vztahu se pak mohou následně utvářet vztahy další.

- • Potřeba vlastní identity – potřeba vlastního „já“, vlastní společenské hodnoty se objevuje zřetelně ve druhém a třetím roce života. Dítě si vytváří představu o své vlastní osobě podle toho, jak ho vnímají nejbližší, co oceňují, a co odmítají. Takto vytvořené sebevědomí podmiňuje prožívání jeho dalších společenských vztahů.

- • Potřeba otevřené budoucnosti – specificky lidská potřeba, jež dává životu smysl. Jde o rozpětí mezi nadějí a beznadějí. Uspokojování této potřeby je náročné zejména v situaci vážné nemoci s infaustní prognózou. Výraznou se stává tato potřeba již v předškolním období, ačkoli má výhled do budoucnosti ještě krátkou perspektivu (dítě se např. těší na školní docházku), a svého vrcholu dosahuje v době vrcholící reprodukce.

- • Emocionální potřeby – umožňují dítěti prožívat pocit důvěry a bezpečí v blízkosti lidí známých, zatímco přítomnost lidí neznámých jej jistoty zbavuje. V raném věku dodává dítěti pocit citové jistoty především matka.

Základní sociální potřeby dítěte a jejich uspokojení jsou nezbytným požadavkem pro optimální socializaci člověka. Patří k nim:

- • Potřeba lásky a bezpečí poskytovaná „vlastním člověkem“.

- • Potřeba přijetí dítěte – akceptace dítěte takového, jaké je (vychází z humanistických teorií, např. C. Rogerse).

- • Potřeba identifikace s „vlastním člověkem“.

- • Potřeba rozvinutí všech sil a schopností dítěte.

- • Potřeba umění překonávat překážky a zábrany v životě dítěte i bezprostředním okolí (coping).

- • Potřeba osvojit si zdravý životní styl.

Velmi důležitou roli v životě snad každého člověka hraje spiritualita, ať již jde o některé z tradičních náboženství, nebo o spiritualitu, která nevychází přímo z žádného náboženského proudu. Touha vztahovat se ve svém životě k hodnotám, které člověka přesahují, o které se může opřít, dávají jeho životu konečný smysl (Langmeier, Krejčířová, 2006). Spirituální potřeby nejčastěji vyvstávají v období dospívání, při hledání vlastní identity, při hledání odpovědí na otázky smyslu vlastní existence, umírání a smrti, což přináší jedinci mnoho úzkosti a nejistoty.

Funkcí základních vývojových potřeb je udržovat již dříve dosaženou úroveň života dítěte v pokud možno optimálním stavu. Vývojové potřeby vedou k činnostem, kterými se lidský jedinec sám rozvíjí. Motivují k aktivitám, které prostřednictvím procesu učení aktivizují vnitřní možnosti jedince, a postupně pokračují k rozvoji a překročení již dosažené úrovně rozvoje. Jsou-li potřeby dítěte uspokojovány, projeví se to pozitivně v oblasti nálady, emocí, motivace, poznávání, komunikace a sociálních vztazích a v oblasti sebevědomí. K charakteristickým znakům dítěte, jehož potřeby jsou uspokojeny, náleží:

- • Dítě je veselé, má zájem o činnosti, projevuje se spontánně a otevřeně, často se směje a usmívá, projevuje smysl pro humor, kontroluje své afekty (přiměřeně svému věku), nebojí se nových situací a úkolů, ve vztahu k druhým projevuje empatii.

- • Dítě si věří, respektuje druhé jako sebe, přijímá kritiku, uzná omyl a chybu, věří, že chyby se dají napravit, prosazuje svá práva a nápady, dovede převzít odpovědnost za své chování, má o sobě realistické představy.

- • Komunikuje volně, vyjadřuje se bez zábran, je bezprostřední, naslouchá, vede dialog, argumentuje, je přístupné podnětům druhých dospělých i dětí, je vstřícné, pomáhá druhým, přijímá pomoc.

- • Je soustředěné, pracuje klidně, vyjadřuje se věcně a plynule, podává výkon v mezích svého optima, projevuje zvídavost, má tvořivé nápady, přiměřeně svým silám řeší vzniklé problémy, má svůj názor, úsudek.

V případě, že některá potřeba (případně více potřeb) není uspokojována, buď krátkodobě v intenzivní míře, nebo i míře menší, ale zato dlouhodobě, reaguje na tento stav člověk prožitky nedostatku, nouze a omezování. Stav je označován jako frustrace. Člověk cítí, že mu chybí předmět toho, co potřebuje, často mu chybí i způsob, jak dosud potřebu uspokojoval. Dospělý jedinec dovede určit a nazvat příčinu své frustrace, ale dítě to většinou nedokáže, proto lze na frustraci usoudit hlavně ze změn v oblasti emocionální, komunikační, v oblasti sociálních vztahů a poznávacích procesů. Frustrace je vyvolávána třemi typy událostí:

- • fyzické nebo psychické bariéry bránící očekávané reakci,

- • odstranění zdrojů zpevnění, resp. odměn,

- • vyvolání neslučitelných reakcí, tj. konfliktních situací.

U frustrovaného dítěte dochází ke změnám v oblastech:

- • Emoce, nálady, motivace – dítě je apatické, pasivní, lítostivé, plačtivé, bojí se nových situací a úkolů, neprojevuje zájem o činnosti, nudí se, nebo je naopak agresivní, popudlivé, neklidné, vyhledává konflikty, chová se provokativně, užívá vulgární výrazy. Projevují se u něj únava a vyčerpanost.

- • Sebepojetí, sebedůvěra – dítě je nevyrovnané, nemá realistický obraz o sobě, jeho projevy kolísají od sebepřeceňování k podceňování, nevěří si, ale před druhými se vychloubá, projevuje nesamostatnost, nepřijímá kritiku, své omyly nemá v úmyslu napravovat, svaluje příčinu na druhé, žaluje, závidí, žárlí.

- • Komunikace a spolupráce – dítě nekomunikuje nebo nespolupracuje, často odmlouvá, vyhýbá se úkolům, dovede ostatním kazit práci, podílí se na šikaně, často z osamělosti hledá vazbu na někoho mimo svůj rámec (starší kamarád, parta, zvíře).

- • Poznávací funkce – dítě je nesoustředěné, nepamatuje si, nereprodukuje dobře to, čeho se účastnilo, nemá zájem o poznání, učení, neučí se, učení odkládá, podlehne každému rozptýlení, má zkreslené úsudky, podléhá předsudkům.

Vážnějším důsledkem nerespektování a neuspokojování potřeb dítěte je deprivace. Termín deprivace je užíván obvykle ve spojení s psychikou (psychická deprivace). Dunovský, Dytrych, Matějček et al. (1995) uvádějí, že jde o strádání nedostatkem něčeho. Deprivaci definují jako výsledek životní situace, kdy dítěti nejsou uspokojovány jeho základní psychické potřeby v náležité míře a po určitou, dosti dlouhou dobu, což způsobuje ohrožení jeho duševního zdraví a duševního vývoje. Podle Havlínové (1998) na rozdíl od frustrace, kterou mohl prožívat jedinec, protože poznal nějakou podobu uspokojení určité potřeby, je příčina deprivace závažnější. Nastává v situaci, kdy dítě nemá určitou potřebu vyvinutou, protože nikdy nežilo v podmínkách, kde mohlo docházet k jejímu uspokojování. Takovou situací může být stav, kdy dítě nepoznalo matku, nepoznalo, jak se žije v kompletní rodině, žije v dysfunkční rodině apod. Může se jednat i o děti, které jsou rodiči trvale podceňovány, považovány za nežádoucí, v rodinách s vysokým socioekonomickým statutem, kdy jsou rodiče prací natolik vytíženi, že na dítě nemají čas, citovou nevyzrálostí rodičů apod. Studie zabývající se faktory rozvoje deprivace v rodinách a ústavní péči poukazují zejména na samotný systém ústavní péče, ve kterém nejsou uspokojovány mnohé základní psychické a sociální potřeby, jelikož se zde v péči zdravotníci střídají, a tedy schází silná vazba mezi dítětem a pečovatelskou osobou (Langmeier, Matějček, 1974; Hodges, Tizard, 1989; Carlson, Earls, 1997). V současnosti se problematikou deprivace zabývají odborníci např. v souvislosti s vývojem dítěte v neúplných rodinách (Šťastná, 2009).

Citová deprivace se může projevovat různě – opožděním ve vývoji, regresem, agresivitou, oploštěnými emocemi, citovou labilitou, růstovými změnami, obezitou, pasivitou, nechutenstvím apod. Kromě deprivace psychické nebo sociální může dítě strádat i nedostatkem materiálním.

Závažnou formou poškozování dítěte je syndrom týraného, zneužívaného a zanedbávaného dítěte – syndrom CAN (Child Abuse and Neglect). Jde o soubor nepříznivých příznaků v nejrůznějších oblastech stavu a vývoje dítěte i jeho postavení ve společnosti, především v rodině. Příznaky jsou výsledkem převážně úmyslného ubližování dítěti způsobeného nejčastěji jeho nejbližšími – rodiči. V aktivní formě jde o fyzické ubližování, v podobě pasivní je dítě poškozováno hlavně při nedostatečném uspokojování tělesných potřeb. Týrání v aktivní i pasivní podobě se týká rovněž oblasti citové a duševní (Dunovský, Dytrych, Matějček et al., 1995; Slaný, 2007).

2.1.1 Uspokojování potřeb v rodině

Rodina je základní sociální jednotkou společnosti. Termín rodina byl a je definován mnoha způsoby a pro řadu účelů podle referenčních rámců jednotlivých teorií rodiny. Liší se dle disciplín posuzovaných hodnot – jinak definuje rodinu biologie, psychologie, jinak posuzují rodinu ekonomové či sociologové. Se zřetelem na komunitní ošetřovatelství je rodina definována jako sociální systém složený ze dvou nebo více lidí žijících společně, které spojuje legální a pokrevní vztah, narození nebo adopce dítěte. Podle Friedmana (1981) jde o vzájemné spojení lidí (dvou nebo více) na citovém základu (vyjadřuje společné úsilí při plnění každodenních povinností) na geograficky blízkém území, kterým je obvykle označován domov.

Domov je neoddělitelnou součástí rodiny. Právě domov skýtá dítěti pocit jistoty, je to místo bezpečí a pohody, místo, kam se dítě může vždy navrátit, místo, kde se může svým blízkým svěřit se svými starostmi a radostmi, místo, které je zdrojem silných citových prožitků, místo, kde je dítěti dobře. Právě domov souvisí s místem, kde dítě vyrůstá, žije a setkává se s ostatními, zde má dítě možnost setkávat se s tradicemi, zvyky, způsoby chování k ostatním členům rodiny apod. Dětská sestra by měla podporovat, respektovat a posilovat sílu a schopnosti rodiny, rozvíjet vzájemnost a spolupráci s rodiči, a tím posilovat fenomén „rodinného hnízda“ (Newton, 2000). V roli obhájkyně či ochránce dítěte může působit pozitivně na rodiče, neboť spolu s lékařem má u rodičů obvykle větší autoritu než kdokoliv jiný.

Table of Contents

Seznam zkratek

Úvod

1 Primární péče

2 Primární prevence

2.1 Podpora uspokojování potřeb dítěte

2.1.1 Uspokojování potřeb v rodině

2.2 Ochrana zdraví a předcházení zdravotním problémům v rodině

2.3 Ochrana zdraví a předcházení zdravotním problémům v jeslích

2.4 Ochrana zdraví a předcházení zdravotním problémům v mateřské škole

2.5 Ochrana zdraví a předcházení zdravotním problémům v základní škole

2.6 Ochrana zdraví a předcházení zdravotním problémům dospívajících na středních a vysokých školách

2.7 Posouzení růstu a vývoje

2.7.1 Posouzení růstu dítěte

2.7.2 Posouzení psychomotorického a sociálního vývoje dítěte

2.8 Preventivní prohlídky

2.9 Očkování

2.10 Zdravotní výchova

2.11 Prevence úrazů v dětském věku

3 Sekundární prevence

5 Administrativa

7 Komunitní péče

7.2 Plánování komunitní péče poskytované dětem a dospívajícím

8 Adiktologie v primární a komunitní péči u dětí a dospívajících

8.1 Prevence návykového chování u dětí a dospívajících

9 Edukace dětskou sestrou v primární a komunitní péči

Příloha