Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Hynek Klimek

STRAŠIDLÁŘ (ukážka)

Mezi námi čarodějnicemi

Ilustrace Zdeňka Študlarová

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s. U Průhonu 22, 170 00 Praha 7 obchod@grada.cz, www.grada.cz tel. +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400 jako svou 4962. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdaléna Jimelová Jazyková úprava Petra Honsová Návrh obálky Zdeňka Študlarová Grafická úprava a sazba Jan Šístek Počet stran 64 První vydání, Praha 2012 Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2012

ISBN 978-80-247-4214-4

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8307-9 ve formátu PDF

ISBN 978-80-247-8308-6 ve formátu EPUB

Průvodce se představuje

Jmenuji se Bartoloměj a jsem kronikář. Již bezmála půl století zaznamenávám všechny pozoruhodné události, které se u nás staly. Některé jsou radostné, jiné smutné. Snažím se, aby mi neuniklo nic významného. Vždyť kronika je paměť doby, která – jak doufám – bude zajímat budoucí generace. Lze se z ní poučit, navázat na osvědčené a neopakovat chyby.

Teď stojím před nelehkým úkolem. Vyprávět vám o čarodějnicích, čarodějích, černokněžnících, bludných kamenech a kořenech. Přiznám se, že jsem váhal a rozmýšlel se, než jsem na nabídku kývl. Ono totiž není radno si s nimi zahrávat. Ale nejsem strašpytel a hlavně zápisy do kronik dělám poctivě. Nic nezkresluji, nic neověřeného nepřidávám. Když tak přistoupím i k vyprávění, co nechtěného by se mi mohlo stát?

Známé přísloví říká, že s poctivostí se nejdál dojde. Snad se mi s ní tedy podaří projít bez úhony i úskalím povídání o magickém a často temném tajemnu.

Slýchal jsem a četl o něm mnohé. A sám jsem několik čarodějnic poznal. Víc ale takových, které se za ně jen vydávaly, aby se zdály být zajímavější. Většinou na to doplatily. Jak je známo z příběhů, ve kterých čarovné praktiky sehrály důležitou úlohu, nedopadla dobře ani většina těch, kteří u čarodějů a čarodějnic hledali radu a pomoc. Po krátkém prospěchu zpravidla zažili tvrdý pád. A nejednou se ze světa nadobro ztratili.

Vždyť už to slovo černokněžník zní zlověstně. Tak co dobrého byste od něj mohli očekávat? Já jsem nenarazil na jedinou pověst nebo vyprávění, ve kterých by černokněžníci patřili ke kladným hrdinům.

Je také známo, že ve středověku bývali lidé – a především ženy – nařčeni z čarodějnictví a za to pak upalováni na hranici. O tom je napsáno mnohé a já do té temné kapitoly lidské historie nechci zabíhat.

Raději vám budu vyprávět o tom, co se mezi lidmi o čarování a kouzlech říkávalo a co se dodnes říká podle dávných i novějších historek a pověstí, které se nám dochovaly. Můžete jim věřit nebo nevěřit. A snad pobavím i ty, kteří jim úplně neuvěří.

O sletech čarodějnic

Poslední dubnovou noc před prvním májovým dnem, kdy býval v kalendářích uváděn svátek Filipa a Jakuba, později přesunutý na 3. května, se podle pověstí slétávaly čarodějnice na své čarodějné sněmy, takzvané sabaty.

Právě v onu filipojakubskou noc mívaly prý větší moc než v jiný čas. Jejich sabaty byly plné bezuzdných rejů, divoké zábavy, tanců i hrátek s ďábly, kteří je sem přicházeli navštívit. Konaly se na vysokých kopcích nebo křižovatkách cest. O takových místech se vypráví po celé naší zemi.

Po sabatech, proti kterým jsou divoké diskotéky a mejdany jen dětské hrátky, se čarodějnice rozcházely nebo rozlétaly na košťatech, v nejednom případě ohnivých. Škodily pak lidem a dobytku. Zejména čarodějnice ze severní Moravy byly podle lidových vyprávění vynalézavé. Nelétaly jen na košťatech, ale také na hrábích, pohrabáčích a některé to dokázaly i na přeslicích z kolovrátků. Patrně ty bohatší měly létající černé kozly. Jsou zaznamenány i případy, kdy čerti nosili čarodějnice na sabat na zádech.

Nyní se ohně zvané čarodějné zapalují v předvečer Prvního máje na mnoha místech. Nevznikly ale čarodějnicím na počest, naopak patřily k lidovým obyčejům, které se konaly na ochranu proti nim. Vysoké vatry v minulosti hořely hlavně na vrcholcích kopců, o kterých se říkalo, že se na nich čarodějnice slétávají. Veliký oheň je měl zahnat a nedovolit jim přistát.

O sletu čarodějnic se vypráví například v Podolí na Olomoucku. Sabaty se tam podle pověsti konaly u studánky na Veselské louce. Ve společnosti čarodějnic nemohl chybět ďábel a bývala tam i strašidelná světélka. Ne ta blikotající světélka z blat a jiných na vodu bohatých krajin, která do bažin lákají nerozvážné lidi, co se vydají za jejich svitem. Světélka z Olomoucka – podobně jako ta ze Šumavy – jsou nebezpečná i jinak. Mají totiž ostré drápy, a pokud se na někoho sesypou, běda mu.

Tak jednou navečer před prvním májovým dnem zamířil na Veselskou louku starý chalupník. Nic zlého netuše šel vysypat popel. Nohy už mu nesloužily, jak by měly, bolívaly ho a tak chodil, jen když musel. Protože s popelem nešel už drahný čas, měl ho plné necky. A to se ukázalo jako šťastná náhoda. Jak přišel na louku, spatřil křepčící čarodějnice. Lekl se a chtěl se dát na ústup dřív, než ho zmerčí a budou mu chtít ublížit. Zahlédla ho ale světélka a hned se k němu rozletěla. Chalupník kvapně vyklopil z necek popel, lehl si na zem do trávy a necky na sebe překlopil. Světélka je nedokázala nadzdvihnout, natož odklopit, ale začala je drápat tak, až z nich létaly třísky. A bez umdlení s tím nepřestala až do rána.

Chalupník se celý čas modlil, aby mu nebesa dopřála vyváznout. Buď ho vyslyšela, anebo měl tolik štěstí. Nebo zafungovalo oboje dohromady. Světélka se k němu neproškrábala, ale bylo to jen o chlup. Když ráno čarodějnice i světélka zmizely, zbývala ze dna i z boků necek už jen tenounká šlupička.

Jak se vypráví na Táborsku, slétají se čarodějnice na sabat do zříceniny hradu Choustník. Stojí na vysokém, už dlouhá staletí zalesněném kopci, viditelném ze širokého okolí. Čarodějnice tak mohou mít jistotu, že cestou nezabloudí. Až do rozbřesku nového dne tam pořádají nevázaný rej na nádvoří u hradní studny. Z té vystupují oblaka páry, která k jejich křepčení s ďábly tvoří působivý doplněk. Starají se o něj šotci. Hluboko ve studni zahřívají vodu, aby se

vypařovala. A nedělají to jen pro zábavu čarodějnic o filipojakubské noci. Činí se tak i v jiných dnech, aby potrápili lidi. Snaží se o to, aby páry bylo tolik, že se začne srážet v dešťové mraky. Pak je těší, když z mraků prší a lidé a úroda na polích moknou.

Když se občas choustnické čarodějnice spojily s kolegyněmi z nedalekých Malšic, kde jich také několik žilo, nastalo teprve dopuštění. Když dozrávalo obilí, tančily v polích, až ho velkou část nebo dokonce celé ušlapaly. Po ránu slízávaly z rostlin rosu, což vždycky přivodilo špatné počasí. A nad ránem, když se muzikanti vracívali domů z tancovaček, tančily před nimi ty nejkrásnější úplně nahé. Pletly jim hlavy a kazily morálku, takže se jim pak vlastní manželky přestávaly líbit.

Table of Contents

Průvodce se představuje

O sletech čarodějnic