Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Hynek Klimek

STRAŠIDLÁŘ (ukážka)

Mezi námi vodníky

Ilustrace Zdenka Študlarová

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel. +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

jako svou 4813. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdaléna Jimelová

Jazyková úprava Tamara Kajznerová

Návrh obálky Zdenka Študlarová

Grafická úprava a sazba Jan Šístek

Počet stran 64

První vydání, Praha 2012

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2012

ISBN 978-80-247-4215-1

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8040-5 ve formátu PDF

ISBN 978-80-247-8041-2 ve formátu EPUB

Průvodce se představuje

Přišli za mnou, abych vám vyprávěl. Což o to, vyprávím rád a hodně toho pamatuji. Vždyť mi už táhne na třetí stovku let. Řada mých vrstevníků je praprapra a ještě několikrát pra dědečky. Já tolik potomstva nemám, do manželství jsem se totiž nehrnul jako oni. I když rusalky se mi líbily, sotva jsem trochu odrostl kolébce. Zvlášť ty dlouhonohé, ale dal jsem na tátu, že se nemá nic uspěchat.

Jsem takový koumavý, dneska by se řeklo studijní typ. Dost jsem cestoval. Chtěl jsem poznat svět, hlavně všechno, co se týká vody. Vždyť voda je můj živel. Inu, ještě jsem vám neřekl, že jsem vodník. Jmenuji se Puškvorec a své podvodní hospodářství mám kolem jedné tůně na horním toku Vltavy, kousek od kláštera Zlatá Koruna.

Naproti němu je na protilehlém břehu velké vodácké tábořiště. V létě je tam spousta vodáků, já pro ně ale nejsem nebezpečný. Zásadně nikoho netopím. I když mi někteří z nich, kteří se neumějí k řece a přírodě chovat jak se patří, jdou pořádně na nervy. Takové však obvykle jen vystraším tím, že jim rozkývu loď. Převrátím ji ale jen málokdy. To už mě její posádka musí pořádně naštvat.

Pak ale dávám pozor, aby se všichni dostali v pořádku na břeh. Dostatečným trestem je, že se vymáchají a zchladí si hlavy. Svět se mění a změnili jsme se i my, vodníci. Málokterý z nás chce dnes ještě někoho utopit. Spíše pomůžeme tonoucímu na břeh, jsme-li náhodou nablízku. Je to s námi podobné jako s lidojedy. Na ty už také ve světě téměř nenarazíte a někteří z jejich potomků studují na vysokých školách. Řada z nich patří ke vzdělancům a velice citlivým lidem.

My vodníci to ovšem se školami nemáme takové jako lidé. Dočetl jsem se sice, že několik vodníků do těch lidských chodilo, ale to jsou naprosté výjimky. U nás je to tak, že do všeho, co je třeba, zaučí malého vodníka jeho táta. A mámy učí zase vodnické holky. Případně mohou někdy vypomoci dědové, pradědové a další příbuzní. Já měl štěstí, že už děda i táta byli velice sečtělí. Dědeček se totiž jednou při povodni dostal k rozsáhlé knihovně. Velká voda mu přímo do příbytku zanesla spoustu knih, učených i zábavných. Nejprve si v nich jen tak listoval, ale pak se dal do čtení a většinu jich přečetl.

Hodně si z toho zapamatoval. K četbě knih pak vedl mého tátu a ten zase mne. Číst mě naučil brzy a já pak knihám úplně propadl. Zatímco jiní malí vodníčkové, když neměli co na práci, dováděli s rybami anebo okukovali koupající se děvčata, já ležel v knihách. Když jsem přečetl všechny, co jsme měli doma, sháněl jsem se po dalších. Nejraději se zabývám naší vodnickou historií, ale zajímá mě i ta lidská. A to se mi vyplatilo, protože teď vám mohu o všem zasvěceně vyprávět.

Vodnice rády vaří

Asi bych měl začít od nejstarší vodnické historie. Hned na úvod je třeba říci, že záznamy o našem původu jsou značně rozdílné. Liší se docela zásadně, podobně jako u lidí. U vás jedni tvrdí, že celé lidstvo pochází od prarodičů Adama a Evy, které stvořil Bůh. Jiní zase, že lidstvo se vyvinulo z pralidí, podobných opicím, anebo přímo z opic, když slezly se stromů a začaly chodit jen po zadních. No, já nevím, nedovedu to rozsoudit.

O nás vodnících jsem se v některých knihách dočetl, že jsme vznikli z andělů svržených z nebe. To prý kdysi dávno část domýšlivých andělů zpychla natolik, že začali dělat neplechu, a tak je z nebe shodili. Ti z nich, kteří spadli do vody, se údajně stali vodníky. Nemáme křídla jako kachny, husy nebo labutě, mnohem podobnější jsme žábám.

Dalo by se nad tím dlouze hloubat, ale já si tím lámat hlavu nechci a nebudu ji plést ani vám. Ať si to vyřeší vzdělaní vědátoři. Beztak si myslím, že v tomhle se nikdy neshodnou. Radši vám povím, jak je to u nás s manželstvím. Asi už je vám z vodnických pohádek a pověstí známo – pokud jste si je tedy pročetli pořádně – že o manželství vodníků s vodnicemi toho v nich moc není. Ona totiž taková manželství nejsou častá. Většina vodníků raději žije s vodními vílami, rusalkami.

Důkaz najdete kupříkladu i ve známé opeře jednoho z našich nejslavnějších skladatelů, Antonína Dvořáka. Rusalka tam volá: „Hastrmane, tatíčku!“ Dítětem vodníka s vodnicí být nemohla, to by byla vodnicí. No a takových důkazů je více, proto není důvod, abyste mi nevěřili.

Konec konců, viděli jste už někdy nějakou vodnici? Vypoulené oči, hlava posazená mezi rameny, jako by ani neměly krk, splihlé vlasy, zelená barva pleti, blány mezi prsty a bambulky na konečcích. Skoro úplně jako velké žáby. Řekněte, kdybyste byli vodníkem, chtěli byste takovou za manželku? Zvlášť když si vodnici porovnáte s překrásnými svůdnými rusalkami! Ty jsou totiž většinou vdavekchtivé a za vodníky se vdávají tuze rády. Pocházejí z chudých poměrů a sňatkem s vodníkem se z nich stávají paní většinou dobře zavedených podvodních hospodářství.

Nestává se ale často, že by vodnice, které zůstaly takříkajíc na ocet, tedy neprovdané, zahořkly. Svůj úděl přijímají s klidem, vždyť takových je většina. Sdružují se ve skupinkách a pak spolu na březích potoků, řek i rybníků, jezer a dalších vodních ploch po celé dny brebentí. Někdy dělají i něco smysluplnějšího, kupříkladu vaří nebo pečou. Vařívají přitom rády a dobře. Pokrmy od nich nebývají vzhledné, zato jsou velice chutné. To vám mohu bez nadsázky potvrdit. Je to známo i z literatury.

Když mají vodnice dobrou náladu, a tu nezřídka mají, jelikož se doma nemusí s nikým o ničem dohadovat, bývají dobrosrdečné. Když mají navařeno, zvou k jídlu náhodné kolemjdoucí. Pokud se vám to někdy přihodí, nebojte se a vezměte si od nich. Opravdu si pochutnáte. Nechtějí vás jen přilákat a pak stáhnut do vody. Pozvání k jídlu myslí upřímně. Nesmíte ovšem zapomenout na dávný mrav, který byl za starých časů všemi slušnými bytostmi dodržován. Ten kázal, že za krmi se nejen pěkně poděkuje, ale také že poslední sousto se nedojídá. Tato zvyklost pochází z doby, kdy mezi prostým lidem nebyla taková hojnost jídla, aby se někdo přejídal. Host, který nechal na talíři poslední nedojedené sousto, tak dával najevo, že mu chutnalo, ale zároveň naznačil, že už je sytý a nechce přidat. Kdyby snědl všechno do posledního drobku, hospodyně by se cítila povinována nabídnout mu přídavek. Pokud k tomu došlo, činívala tak většinou s těžkým srdcem, že obírá vlastní rodinu.

Takže pozor! Tento zvyk vodnice velice pečlivě hlídají. Kdo od nich přijme pozvání a jídlo zhltne bez ponechání onoho pověstného ždibíčku, toho bez milosti utopí. Dělají to nerady, ale zvyk je zvyk.

Table of Contents

Průvodce se představuje

Vodnice rády vaří