Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Hlavní autorka: PhDr. Andrea Pokorná, Ph.D.

Spoluautorka: RNDr. Romana Mrázová, Ph.D.

Recenze: prof. MUDr. Alena Pospíšilová, CSc., Mgr. Eva Smičková

KOMPENDIUM HOJENÍ RAN PRO SESTRY

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

© Grada Publishing, a.s., 2012

Obrázky v textu podle předloh autorek překreslil Karel Mikula.

Autorky fotografií v barevné příloze:

– P1, P4: PhDr. Andrea Pokorná, Ph.D.

– P2, P3: RNDr. Romana Mrázová, Ph.D.

– P5 až P22, P24, P25: Mgr. Markéta Koutná

– P23, P26 až P28: Jana Havránková

Cover Photo © fotobanka allphoto, 2012

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 4838. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková

Sazba a zlom Karel Mikula

Počet stran 192 + 8 stran barevné přílohy

1. vydání, Praha 2012

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění ale nevyplývají pro autory ani pro nakladatelství žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-247-3371-5

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7961-4 pro formát PDF

ISBN 978-80-247-7962-1 pro formát EPUB

Úvod

Péče o nemocné s chronickou ránou je složitým procesem, který vyžaduje multidisciplinární přístup a jasné vymezení procesuálních kroků a jejich logickou provázanost a návaznost na základě jasně stanovených kompetencí a určení zodpovědnosti. Zejména v posledních dvou zmiňovaných činitelích je však klinická praxe v tuzemských podmínkách mnohému dlužna. Přesto, že je zcela jasně legislativně stanoveno, že péče o nemocné s ránou (akutní i chronickou) je v kompetenci všeobecných sester, není to v klinické praxi zdaleka tak jednoduché. Především v péči o osoby s chronickou ránou, a také v případě, že jsou využívány postupy fázového (chcete-li vlhkého) hojení ran, existuje mnoho nejasností. Ve velké míře jsou sestry – wound managerky – a jejich názory ne zcela plně akceptovány odbornou veřejností a často nejsou legislativně chráněny. Neopomenutelným faktem také zůstává, že všeobecné sestry nejsou oprávněny k výběru terapeutického materiálu a jejich kompetence jsou významně omezeny. Výjimku tvoří sestry, které získaly odbornou způsobilost k péči o chronické rány a tím oprávnění ke komplexní péči zahrnující také výběr terapeutických materiálů. Vlastní preskripce zdravotnických prostředků zůstává nadále v rukou lékařů, kteří i při nejlepší vůli a upřímně také s ohledem na vzdělávací systém mnohdy nemohou mít dostatečné znalosti a dovednosti a často vítají erudovanou wound managerku ve své praxi. Tyto a mnohé další důvody nás vedly k tomu, aby byla připravena publikace, kterou nyní držíte v rukou. Záměrně je koncipována jako kompendium – tedy příručka, souhrn informací určených pro všechny nelékařské zdravotnické pracovníky, kteří pečují o osoby s chronickou ránou i jejich blízké. Popsány budou základní postupy péče o chronickou ránu včetně hodnocení ran a bazálních postupů fázového hojení a globální léčby. Vzhledem ke skutečnosti, že proces hodnocení ran vyžaduje souhrn specifických dovedností, bude logická struktura publikace připravena v racionálním sledu jednotlivých kroků komplexního přístupu péče. Nejprve budou prezentovány relevantní poznatky z anatomie a fyziologie kůže a kožního ústrojí, poté postupy vedoucí k identifikaci faktorů ovlivňujících proces hojení ran a samozřejmě návazně instrukce k posouzení rány – sběru objektivních a subjektivních dat s využitím standardizovaných postupů a škál. Opomenuty nebudou ani postupy komplexního hodnocení stavu nemocného a dalších determinujících faktorů (nutriční stav osob s chronickou ránou, úroveň sociální interakce v procesu poskytování péče a péče o blízké osoby nemocných s chronickou ránou apod.). Celá publikace je zaměřena na účelné využití poznatků v klinické praxi a měla by sloužit nejen jako učební text pro začínající pečující o chronické rány, ale také jako podpůrný text pro kontinuální pomoc v nesnázích. Jsme si vědomy skutečnosti, že v péči o osoby s chronickou ránou neexistuje univerzální návod a postup, který je možno považovat vždy za efektivní. Jednoznačně existují „návody“ umožňující postupy lege artis s vědomím účinné odborné pomoci a minimalizace rizika pro pečující i nemocné. Věříme, že přispějeme k tomu, aby byla péče poskytována nejen na základě nejnovějších vědeckých poznatků (evidence based), ale zejména s cílem maximálního benefitu pro zdravotnickou praxi, přínosu pro nemocné, jejich blízké a podporu profesní satisfakce profesionálních i laických pečujících.

S úctou autorky

1 Anatomicko-fyziologické základy kožního ústrojí

Pokorná, A., Mrázová, R.

Základem efektivní a správně poskytované ošetřovatelské péče je vždy rozpoznání problémů nemocného, které je ale možné pouze na základě validních informací, tedy poznatků. Ani v péči o nemocné s chronickou ránou nelze nalézt výjimku, a proto základem pro účelnou léčbu a péči je znalost alespoň základů anatomie a fyziologie kůže i přídatných kožních orgánů. V této kapitole bude prezentována tato problematika opravdu velmi stručně s maximálním důrazem na funkce kůže a uvedení klinických souvislostí a dopadu na ošetřovatelskou praxi.

1.1 Kůže

Kůže vytváří hraniční vrstvu mezi organizmem a jeho okolím. Na jedné straně funguje jako bariéra, na druhé straně jako spojení mezi vnějším světem a vnitřními orgány (Germann, 1999).

Kůže je největší smyslový orgán našeho těla. Tvoří přibližně 12–16 % celkové tělesné hmotnosti a její plocha je u dospělé osoby přibližně 1,5–2,0 m². Jeden čtvereční centimetr má 15 mazových žláz, 100 potních žláz, 3000 nervových tělísek, 1 metr cév a 3 miliony buněk. Kůže, za normálních okolností, chrání lidského jedince proti negativnímu působení zevního prostředí a mikroorganizmů. Zadržuje vodu v organizmu, reguluje tělesnou teplotu, umožňuje zbavovat se odpadních látek, dovoluje vnímat chlad a teplo, podílí se na syntéze vitaminu D (Bienstein, 1997, Pospíšilová, Švestková, 2001).

Kůži tvoří tři vrstvy tkáně: pokožka (epidermis), škára (dermis nebo korium) a podkoží (subcutis nebo tela subcutanea). Ke kůži řadíme i přídatné kožní orgány – kožní adnexa (vlasy, chlupy, nehty, potní žlázy a žlázy mazové).

Epidermis je tvořena převážně keratinocyty (název odvozen od fibrózního proteinu – keratinu – nacházejícího se ve vnější vrstvě kůže, nehtech a ve vlasech). Keratinocyty jsou produkovány bazální, nejspodnější vrstvou epidermis a postupně se posouvají směrem ke kožnímu povrchu. Mezitím procházejí řadou změn a vytvářejí pět odlišných buněčných vrstev:

- Bazální vrstva (stratum basale) – spodní vrstva epidermis je tvořena buňkami, které leží přímo na membráně oddělující epidermis od dermis. Bazální cylindrické buňky plní funkci tzv. „mateřských buněk“, které se dělením reprodukují (jsou schopny mitózy) a tvoří stále další a další buňky zajišťující průběžnou obnovu epidermis. Tato neustálá reprodukce vytlačuje epidermální buňky směrem nahoru k zevním horním vrstvám kůže. Buňky pokožky při svém postupu k povrchu procházejí celou řadou změn a vytvářejí čtyři rozdílné vrstvy epidermis. Dělení a vyzrávání buněk od nejspodnější vrstvy po definitivní keratinocyty rohové vrstvy trvá přibližně 28 dní (na hlavě asi 14 dní). Jedná se o významnou informaci vztahující se ke schopnostem regenerace a reparačním procesům kůže.

V bazální vrstvě se také nacházejí melanocyty, tj. buňky produkující kožní pigment – melanin (asi 5 % z celkového množství buněk ve stratum basale).

- Vrstva ostnitých buněk (stratum spinosum) vzniká vývojem z buněk bazální vrstvy. Tyto buňky – jak název naznačuje – mají ostnaté výběžky a na určitých místech jsou na buněčných stěnách patrna ztluštění, tzv. desmosomy. Desmosomy (hustě uspořádané destičky, které drží buňky pohromadě) tvoří mezi buňkami tzv. „ostny“ (odtud název vrstvy). Buňky v této vrstvě rovněž produkují keratin nebo proteinová vlákna (syntetizují keratinopeptidy). Je důležité zmínit, že v této vrstvě mají buňky omezenou mitotickou aktivitu, ale stále ještě dosti vysokou. Také z tohoto důvodu jsou buňky stratum basale a stratum spinosum označovány souhrnným názvem stratum germinativum (zárodečná vrstva epidermis – též malpighická vrstva). Z klinického hlediska je důležité, že při obnažení vlhne, až mokvá.

- Vrstva zrnitých buněk (stratum granulosum) – obsahuje jednu až tři vrstvy/roviny plochých buněk, které mají hrubá zrníčka (granula). Množství vrstev se liší v závislosti na tloušťce rohovinové vrstvy. V této vrstvě již začíná proces keratinizace. V cytoplazmě buněk se objevují již zmíněné granulární struktury tvořené keratohyalinem (prekurzorem keratinu). Dalším vyzráváním buněk směrem ke kožnímu povrchu dochází k přeměně keratohyalinu na keratin.

- Vrstva jasných buněk (stratum lucidum) je někdy také nazývána světlá vrstva. Je tvořena bezjadernými buňkami, ve kterých probíhají intenzivní enzymatické aktivity (epidermální buňky postupně odumírají a ztrácejí své jádro těsně nad granulární vrstvou). Buněčná struktura této vrstvy je patrná pouze v mikroskopu, buňky jsou translucentní. Keratinizující buňky obsahují látku eleidin, která má vysokou refrakční schopnost (láme světlo). Díky tomu vypadá tato vrstva jako průsvitná (proto stratum lucidum). Její hlavní funkcí je ochrana epidermis před působením vodných roztoků – podílí se na permeabilitě kůže a jejím vodním hospodářství. Nápadněji je tato vrstva vyvinuta na dlaních a chodidlech.

- Rohová vrstva (stratum corneum) se skládá asi z 15 až 20 vrstev oploštělých odumřelých buněk bez jádra, které jsou pevně spojeny, leží stříškovitě nad sebou a jsou označovány jako korneocyty. Ve chvíli, kdy se buňky dostávají do této vrstvy, jsou již zcela keratinizovány a nejsvrchněji uložené buňky se rovnoměrně olupují ve formě šupin (tento proces nazýváme deskvamace), proto bývá tato vrstva nazývána také jako stratum disjunctum – horní vrstva. Naopak spodní kompaktní vrstva je nazývána stratum conjunctum. Těsné uložení buněk spodních partií rohové vrstvy tvoří prostupnou bariéru, jež kůži chrání před vlivy vnějšího prostředí.

Epidermis neobsahuje cévy, je vyživována difuzí z kapilárního lůžka dermis. Obsahuje významné funkční jednotky – Langerhansovy buňky, důležité pro imunitní reakce kůže, senzorické Merkelovy buňky (mechanoreceptory) a melanocyty, které produkují a shromažďují melanin, zodpovědný za barvu vlasů, kůže a chlupů a ochranu kůže před UV zářením.

Dermis – korium se nachází těsně pod bazální membránou epidermis a zasahuje až do subcutis (hypodermu). Zatímco hranice mezi epidermis a dermis je velmi zřetelná, hranice mezi dermis a subcutis již tak výrazná není. Škára je vazivovou tkání bohatou na cévy a nervová zakončení. Histologicky ji rozdělujeme do dvou vrstev, které od sebe nejsou nijak odděleny, odlišují se hustotou a uspořádáním svých vazivových vláken.

- Stratum papillare (pars papillaris) – papilární část je horní vrstva škáry, která zasahuje svými prstovými výběžky – papilami – do epidermis. Zvlněná hranice mezi epidermis a dermis zvyšuje kontaktní oblast mezi dvěma vrstvami a zajišťuje optimální výživu bazálních buněk z krevních buněk procházejících stratum papillare. V oblasti papil se nacházejí kapilární kličky, které zajišťují zásobování bezcévné epidermis, a také volná nervová zakončení, smyslové receptory a iniciální lymfatické cévy. Vyplnění mezibuněčného prostoru zajišťuje základní gelovitá substance, v níž se mohou pohybovat mobilní krevní a tkáňové buňky.

- Stratum reticulare (pars reticularis) – síťovitá část je složena ze silných vzájemně propojených kolagenních svazků, mezi nimiž jsou uloženy sítě elastických vláken. Kolagenní vlákna probíhají všemi směry, ale převážně se orientují šikmo k epidermis nebo k povrchu těla (směr štěpitelnosti kůže). Znalost této skutečnosti je významná s ohledem na užívání fixačních materiálů při léčbě ran. Obloukovitě až vlnovitě uspořádaná vlákna jsou odpovědná za vysokou pružnost a pevnost kůže. Díky nim se může kůže přizpůsobovat pohybům a změnám objemu organizmu. Kolagenní vlákna se spojují s dlouhými řetězci molekul cukru nazvaných glykosaminoglykany (či mukopolysacharidy) a tvoří komplexy s vysokou schopností vázat vodu, což zajišťuje vysoké vnitřní napětí (pevnost) kůže. S přibývajícím věkem kůže stárne a schopnost dermis vytvářet tyto komplexy se snižuje – tím se snižuje i schopnost vázat vodu. V důsledku toho začíná být kůže ochablá a náchylnější k tvorbě vrásek.

Škára má bohatou třívrstevnou cévní síť s vertikálním propojením, svrchní část cévní struktury zásobuje bezcévnou epidermis pomocí kapilárních kliček. Ve škáře začínají lymfatické cévy, nacházejí se zde také senzitivní nervová zakončení s receptory: Merkelova tělíska (hluboké kožní čití), Meissnerova tělíska (povrchové taktilní čití), Krauseho receptory (vnímání chladu), Ruffiniho tělíska (receptory tepla), Vaterova-Paciniho tělíska (vnímání tlaku) a volná nervová zakončení (bolest). V dermis jsou uloženy mazové žlázy, malé a velké potní žlázy (viz dále) a vlasové folikuly. Stejně jako epidermis jsou ektodermálního původu a uplatňují se při hojení. Často jsou místem, kde vzniká tzv. ostrůvkovitá epitelizace při hojení rány (Pospíšilová, Švestková, 2001). Dermis a subcutis jsou původu mezenchymálního.

Základní stavební kameny dermis tvoří gelovitá substance, vyplňující mezibuněčné prostory, kolagenní a elastické vazivo a buněčná složka (fibroblasty, histiocyty, elastin, glykoproteiny, mastocyty – žírné buňky). Významnou úlohu v procesu hojení sehrávají lymfocyty a makrofágy, které uvolňují řadu zánětlivých mediátorů, růstových hormonů a cytokinů. Secernují biologicky vysoce aktivní substance, které mají zprostředkující a regulující funkci a jsou nezbytné v průběhu hojení ran pro postup reparačních procesů.

Subcutis (tela subcutanea) – podkoží je nejhlubší vrstvou kůže, která je složena z řídké vazivové tkáně. Vazivová část představuje závěsný aparát pro tukovou tkáň, která plní funkci izolující, modelující a depotní. Je mezenchymálního původu stejně jako dermis a její síla/tloušťka se výrazně liší dle lokalizace na lidském těle (nejtenčí – víčka, nejtlustší – hýždě, břicho, stehna – panniculus adiposus). Hlavními součástmi podkoží, spodní vrstvy kůže, jsou tukové buňky (adipocyty) a houbovitá pojivová tkáň. V této vrstvě jsou tukové buňky sdružené do tukových lalůčků propojených speciálně uspořádanými kolagenními vlákny, tvořícími septa (přepážky) mezi jednotlivými lalůčky. Lalůčky tukových buněk tvoří vrstvu, která funguje jako tlumič nárazů na fascii (vazivový obal svalů) a svalovou tkáň, jež se nachází pod ní. Tuková tkáň je zásobena velkým množstvím krevních cév.

1.2 Přídatné kožní orgány – kožní adnexa

Mezi kožní adnexa řadíme potní a mazové žlázy, nehty, chlupy a vlasy. Vzhledem k účelu publikace budou v této kapitole zmíněny pouze změny, které mohou mít vztah k péči o nemocné s chronickou ránou.

Zjednodušeně lze říci, že jakákoli trofická změna kožních derivátů v terénu běžné lokalizace chronické rány je varovným signálem aktuálního či hrozícího poškození celistvosti (integrity) kožního krytu. Nejčastější příčinou jsou změny v cévním zásobení či narušení hydrolipidického filmu na povrchu kůže a ovlivnění ochranné funkce kůže a také změny vnitřního prostředí a hormonální rovnováhy. U nehtů se jedná nejčastěji o změny barvy, tvaru a růstu nehtů (ve smyslu ztenčení či ztluštění). U vlasů je nezbytné si všímat celkového stavu vlasové pokrývky, lesku vlasů, jejich lámavosti spolu s vypadáváním, což může být příznakem malnutrice a hypovitaminózy, jež může inhibovat proces hojení. Změny ochlupení ve smyslu vymizení či omezení růstu (síla a barva chlupu) jsou významným informačním zdrojem zejména při možnosti posouzení rozdílů na různých částech těla (např. dolní končetiny). Změny spojené s poškozením sekrece a exkrece u mazových a potních žláz bývají často spojeny s endokrinními poruchami, ale mohou být také známkou a důsledkem změn psychických. Složení mazu závisí na věku a jeho tvorba je ovlivňována endokrinním aparátem (nadledviny, pohlavní žlázy, štítná žláza), některými vitaminy (např. B_2 – zvyšuje tvorbu, B_5 – snižuje tvorbu). Důležitá je znalost involučních změn lidského organizmu (viz dále).

1.3 Funkce kůže – přehled

Většina odborných zdrojů se ve vymezení funkcí kůže liší. V následujícím textu jsme se pokusili o uvedení vyčerpávajícího rozsahu a informací o funkcích kůže z dostupných odborných zdrojů a s ohledem na jejich praktické využití.

- Funkce ochranná – bariéra mezi vnějším a vnitřním prostředím – kůže je schopna působit ochranně proti:

- bakteriální, mykotické a virové infekci

- chemickým látkám

- fyzikálním vlivům (mechanickým, termickým, UV záření)

- Funkce termoregulační – kůže napomáhá udržovat stálou teplotu těla (radiací, odpařováním apod.) pomocí několika mechanizmů:

- sekrecí potu

- vazodilatací a vazokonstrikcí

- podkožním tukem

- ochlupením a vlasovou přikrývkou

- Smyslové (senzitivní) funkce – v kůži je uložena řada receptorů (nervových zakončení), které reagují na teplo, chlad, tlak nebo poranění tkání (viz výše).

- Resorpční a skladovací (depotní) funkce – v podkožním vazivu se skladuje tuk. Ten má kromě funkce zásobní i funkci mechanickou a izolační. Jsou zde uskladněny i vitaminy rozpustné v tucích. Kůže má schopnost resorpce vody a léčebných prostředků. Přes kůži je také možné absorbovat dýchací plyny. Zdravá kůže je schopna absorbovat jen malé množství látek. Poškozená kůže má však velké resorpční schopnosti, čímž může následně docházet k rozvoji infekce způsobené mikroorganizmy.

- Sekreční (vylučovací) funkce – kůže je vedle ledvin dalším důležitým orgánem pro vylučování chemických látek z těla prostřednictvím mazových a potních žláz, jejichž sekrety (pot a maz) přispívají k ochraně kůže (viz dále).

- Metabolická funkce – kůže je významným metabolickým orgánem, který je schopen syntézy melaninu a vitaminu D, a také z hlediska reparačních procesů se jedná o biologicky aktivní soustavu. Metabolická funkce se uplatňuje také při tvorbě protilátek.

- Estetická funkce a funkce komunikativní – kůže sehrává významnou roli v procesu sociální interakce (např. červenání – je možné odhadnout psychické rozpoložení jedince –, sekrece feromonů). Stav a případné negativní změny kožního krytu ovlivňují sebehodnocení jedince a sociální adaptabilitu (změna barvy kůže, charakter kůže, potřeba hapticky komunikovat).

1.4 Vybrané funkce kůže ve vztahu k ošetřovatelské péči

Vodíkový exponent kůže (pH) je v mírně kyselé hodnotě v rozsahu mezi 4,6–6. Přítomnost slabých kyselých komponent tvoří vodní podíl hydrolipidického filmu a vytváří ochranný kyselý plášť, který zajišťuje ochranné funkce. Zjednodušeně řečeno kyselé prostředí zajišťuje ochranné účinky na povrchu kůže. Z tohoto důvodu je doporučováno užívat prostředky, které nezpůsobují alkalickou reakci na kůži. Mazové žlázy vytvoří denně asi 2 gramy mazu, který chrání kůži proti vysušení. Pamatujte, že ve stáří se produkce mazu snižuje, takže je kůže méně chráněna proti okolním vlivům. V souvislosti s tím je vhodné využívat emolientní přípravky k péči o kůži, například bílou vazelínu (vaselinum album), která má účinek emolientní, lubrikační a okluzivní (uzavírací). K nejdůležitějším emolienciím patří dále parafínový olej, sójový olej, mandlový olej, rybí olej, kyselina linolová a močovina (urea). Emoliencia se používají v případech, kdy je kůže suchá, tj. u přesušené kůže (např. xerosis cutis) u atopické dermatitidy a dalších dermatóz spojených se suchostí kůže. Dále samozřejmě všude tam, kde je suché, olupující se okolí chronické rány.

Funkce udržení termoregulace a odstraňování odpadních látek je mimo jiné uskutečňována pomocí potních žláz a procesu pocení. Pot tvoří z 99 % voda a z 1 % sůl. Průměrná denní sekrece potu činí 500 ml, může však dosahovat až množství 2 litrů (v důsledku tělesné námahy a vlivu vnějšího prostředí až 10 litrů). Pot je tedy lehce kyselý, s tím souvisí schopnost zničit některé buňky, které byly rozpoznány jako bakterie, ale samozřejmě také riziko poškození kůže (intertrigo) s ohledem na běžné pH kůže. Opruzeniny je potřeba ošetřovat dle jejich základních projevů. Vlhkou zapářku je nutno vysušit a zabránit dalšímu zhoršování stavu, suchou zapářku promazávat (Bepanthen, Rybilka, Ondřejova mast, kalciová mast). Apokrinní potní žlázy se nacházejí především v podpaží, v okolí prsních bradavek a oblasti genitálu. Tato místa jsou tedy predilekčními místy vzniku vlhké zapářky. Malé ekkrinní žlázy jsou uloženy všude kromě nehtového lůžka, červeně rtů, glans penis, clitoris, preputia a labia minora. V situacích, kdy je pozorována nadměrná tvorba potu, je nezbytné nejen dodávat tekutiny a hodnotit kožní turgor a stav sliznic, ale také sledovat stav vnitřního prostředí a dodávat minerály (sodík, hořčík, draslík, chlór). Ekkrinní žlázy fungují už od útlého věku. Sekrece alkalického potu začíná na počátku puberty aktivací apokrinních žláz. Pot z těchto žláz obsahuje bílkoviny a tuky, které jsou živnou půdou pro bakterie žijící přirozeně na povrchu kůže. Rozkladem těchto složek vznikají aromatické látky, které jsou příčinou tělesného pachu, jenž může být vnímán jako nepříjemný zápach.

Funkce smyslové (senzitivní) jsou významným faktorem, který je nezbytné hodnotit v péči o nemocné s chronickou ránou. Nejen bolest je důležitým prvkem při evaluaci aktuálního stavu nemocného. Významné jsou také projevy poruchy citlivosti (hypestezie, dysestezie, parestezie apod.), které informují o náhlých lokálních i celkových změnách v organizmu nemocného.

Funkce zásobní je uskutečňována pomocí schopnosti kůže ukládat podkožní tuk, který má izolující funkci a může být v případě potřeby použit také jako zdroj energie. Podkožní tuk se podílí rovněž na ochranné funkci kůže s ohledem na mechanickou bariéru a ochranu zejména před zraněním (např. ploska nohy). Z pohledu pečujících o nemocné s chronickou ránou je nutné sledovat známky výrazného úbytku či přírůstku tukové tkáně jako významné determinanty procesu hojení v souvislosti se změnou nutričního stavu nemocného.

1.5 Seznam odborných zdrojů

- BIENSTEIN, C., a kol. Dekubitus – Die Herausforderung für Pflegende. Stuttgard: Georg Thieme Verlag, 1997. 310 s. ISBN 3-13-101951-4.

- DYLEVSKÝ, I., DRUGA, R., MRÁZKOVÁ, O. Funkční anatomie člověka. Praha: Grada Publishing, 2000. 664 s. ISBN 80-7169-681-1.

- GERMANN, G., a kol. Kompendium ran a jejich ošetřování. Veverská Bitýška, Hartmann: 1999. 122 s. ISBN 3-929870-18-5.

- POSPÍŠILOVÁ, A., ŠVESTKOVÁ, S. Léčba chronických ran. Brno, IDVPZ: 2001. 73 s. ISBN 80-7013-348-1.

- ŠTORK, J., a kol. Dermatovenerologie. Praha: Galén, Karolinum, 2008. 502 s. ISBN 978-80-7262-371-6.

Table of Contents

Úvod

1 Anatomicko-fyziologické základy kožního ústrojí

1.1 Kůže

1.2 Přídatné kožní orgány – kožní adnexa

1.3 Funkce kůže – přehled

1.4 Vybrané funkce kůže ve vztahu k ošetřovatelské péči

1.5 Seznam odborných zdrojů

2 Proces hojení

3 Požadavky na efektivní péči o rány

3.1 Komplexní hodnocení nemocného s nehojící se ránou a klasifikace ran

3.2 Dokumentace rány

4 Hygienicko-epidemiologické požadavky v souvislosti s péčí o chronické rány

5 Komplexní přístup k péči o chronické rány a defekty

5.1 Zásady komplexního přístupu

6 Materiály vlhkého — fázového — hojení ran

7 Komunikace s pacientem s chronickou ránou

8 Přílohy

Souhrn

Summary