Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Tomáš Novák

Proč jsi stále tak neklidný?! (ukázka)

2., upravené vydání

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 4872. publikaci

Odpovědná redaktorka Helena Varšavská

Sazba a zlom Antonín Plicka

Zpracování obálky Vojtěch Kočí

Počet stran 112

Vydání 1., 2012

Vytiskla Tiskárna Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2012

Cover Illustration © Eliška Kubínová

ISBN 978-80-247-4226-7

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Antonín Plicka

ISBN 978-80-247-8107-5 pro formát PDF

ISBN 978-80-247-8108-2 pro formát EPUB

PŘEDMLUVA ANEB DOBRÉ PŘÁNÍ NA CESTU

Přišlo mi, abych tuto pozoruhodnou knížku doprovodil několika povzbudivými slovy. Jsem totiž starý pamětník a dobří přátelé vždycky ode mě chtějí slyšet, že si připadám jako pan Povondra v Čapkově Válce s mloky – taky jsem u toho byl od začátku. Zprvu jako svědek, posluchač a žák, později i jako aktér. Vždyť já pamatuju, když MUDr. Karel Macek v bývalém SDÚ před více než 50 léty začal psát do svých pediatrických nálezů u některých našich pacientů „pravděpodobně lehké poškození mozku“. A pamatuji, když z toho pan primář JUDr. et MUDr. Otakar Kučera udělal lehké dětské encefalopatie neboli LDE. To se vám potom těch encefalopatů po vlastech českých najednou urodilo, že nás z toho bolela hlava. A byl jsem u toho, když jeden velký dětský neurolog našemu panu primáři do telefonu vyčítal, jak to, že on, psychiatr, a navíc dokonce psychoanalytik (ovšem ilegální v té době) si troufá mluvit o lidském mozku a nějakých jeho poruchách, když je to přece doména neurologů. A primář Kučera mu odpověděl onou památnou větou: „A máte dojem, že když někdo maluje Hradčany od Karlova mostu, že by se někdo jiný nemohl na ně podívat od Pohořelce?“ Však se o tom všem zmiňuje Tomáš Novák i v této knížce – a mně to přirozeně velmi lahodí.

A když cituje kolegyni Natašu Brázdilovou nebo Milana Jůzu, kteří se u nás jako první zabývali encefalopaty v dospělosti, nutně se mi vybaví jejich studentské tváře v době, kdy psali své diplomky. A znovu mě mrzí, že se jejich práce nedostaly dál do světa – měly by totiž světovou prioritu. Američani s něčím takovým přišli až o mnoho let později. Inu hříchy doby, o nichž bohužel vědí víceméně už jen ti staří pamětníci.

Řekl jsem, že mi knížka Tomáše Nováka lahodí, protože se nestydí za domácí historii a nebloudí dalekou cizinou, když má o co se opřít doma. To za prvé! Jen bych k tomu ještě dodal, že osvěžující je už sám fakt, že v návalu překladové literatury z oboru psychologie je tu najednou něco od našeho autora a o našich poměrech. Ba je to tak domácí, že je k poznání, že autor je z Brna, takže očividně je tu překonán i jakýkoli pragocentrismus. Ale ona mi tato knížka lahodí ještě třikrát. Za druhé tedy tím, že autor píše o tom, co vskutku důvěrně zná. Vždyť on zajisté všem těm encefalopatům, dětem s LMD a se všemi možnými dys- nejen rozumí, ale on si rozumí s nimi! Když o nich píše, je to, jako by si s nimi povídal a oni se mu zpovídaly. Kdepak jinde se jim dostane porozumění a záštity. A o to porozumění tu jde především. Avšak Tomáš Novák dovede za ně vytáhnout i do boje. Budiž mu za to rytířská čest a chvála. Za třetí jsem na prahu 21. století a z knížky je dobře patrno, kde stojíme v obecné osvětě a v přijetí dětí, které se nějak z běžné normy vymykají. Je to mezi jiným i pojednání o toleranci. Konečně za čtvrté, je to autorův styl. Prakticky dokazuje, že o věcech složitých se dá psát i jednoduše a o věcech smutných se dá psát i vesele. Čtenář se rozhodně nudit nebude. Jen bych si dovolil upozornit na jedno nebezpečí. Ono se to totiž čte tak dobře, že se člověk chvílemi přistihne, že se lehce odpoutal od vážnosti tématu a čte si pro zábavu. Tak to tedy ne! Měl by číst s tužkou v ruce a to podstatné si podtrhávat. Moc bych to radil postiženým rodičům postižených dětí a ovšem i paním učitelkám a pánům učitelům, kteří mají takové děti ve třídě. Ostatně, právě jim by tato knížka neměla uniknout. A rodičům by zase na str. 65 a dalších rozhodně nemělo uniknout poučení, jak taktně a takticky žádat o pomoc.

Ale na jednu věc ještě nesmím zapomenout. O tom, jaké jsou radosti a strasti v manželství s encefalopatem či encefalopatkou (těch je ovšem znatelně méně) a na co dávat pozor a jak chránit rodinu, jsem zatím nikde jinde než u Tomáše Nováka nečetl. Prioritu moravskočeskou má v tom nepochybně – možná i evropskou a světovou. Psychologové se totiž zákonitě podle věku svých obětí dělí na dětské a dospělé. Jestliže však někdo ve své osobě spojuje obojí a stačí na to, může objevit pozoruhodné spojitosti. A to je případ našeho autora, k čemuž mu možno gratulovat.

A co na konec? Už jen přání, aby tato nová knížka Tomáše Nováka našla své chápavé a vstřícné čtenáře.

prof. PhDr. Zdeněk Matějček

(Předmluva k prvnímu vydání, Era, Brno 2000)

MÍSTO ÚVODU ANEB MOJI ENCEFALOPATÉ MNE PROVÁZEJÍ

Pokud věnujete svůj profesionální život poradenství, první čtvrtinu z něj výchovným problémům dětí a mládeže, druhou čtvrtinu náhradní rodinné péči a zbývající polovinu manželskému a rodinnému poradenství, bude vás stále provázet určitý typ klientů. Budou se na první pohled od sebe lišit, tak jak jen se může lišit šestiletý, pro 1. třídu nezralý žáček od pětatřicetiletého úspěšného obchodního zástupce zakládajícího novou rodinu. Přece ale budou mít jakéhosi společného jmenovatele.

Když vám profesionální osud navíc poskytne možnost být soudním znalcem z oboru psychologie, pak se možná setkáte s ještě nápadnějšími odlišnostmi. Co by mohla mít s výše uvedenými společného dáma tvrdící, že nožem na chleba mávla a partnera na onen svět poslala omylem a z nepozornosti či z nešikovnosti? Nebo pán, který po vzoru rozsévače má dítka, kam se jen podívá, leč alimentačními povinnostmi se nezatěžuje? Jak by mohli souviset postrach třetí třídy žák X, jehož žákovská knížka se červená poznámkami, hošík, který čtení a psaní považuje za trest a vyhýbá se mu, a nevrlá stará teta, která nemá smysl pro humor, nesnese nadsázku a sebemenší ironii, ale má talent k osvojení jazyků a vyhrála literární soutěž? Co společného tak mohou mít všichni uvedení s dvojicí vzájemně se tulících dikobrazů? Všechny lze zařadit do jedné diagnostické skupiny, chcete-li do jednoho „diagnostického koše“.

JAKO ZAŘÍKÁVÁNÍ ŠAMANŮ

Jako zaříkávání šamanů zní LDE LMD MBDB DMMD ADD ADHD – tato změť zkratek ukrývá podstatu tématu této knihy. Víte, co měli společného Goethe, Picasso, Federico García Lorca, Edison, Auguste Rodin a dost možná váš partner nebo potomek?

Nebudeme čtenáře napínat. Společný jmenovatel zmíněný v úvodu je prozaický – těžký porod, kříšení a projevy, jež lze nazvat oprávněné podezření na lehkou mozkovou dysfunkci (LDE), což je termín, který posléze popíšeme.

Výčet, byť zcela neúplný, vynikajících mužů není tak docela náhodný. Ne že by LDE bylo podmínkou uměleckých či vědeckých úspěchů. Leč o významných vědcích a umělcích se zachovalo více informací než o lidech, jichž je, jak se říká, dvanáct do tuctu. O každém z významných lidí by v této souvislosti mohlo být řečeno okřídlené: „Já nejsem sám, nás už jsou miliony…“ Čistě pánská společnost je uvedena proto, že LMD byla a je zaznamenána výrazně častěji, byť zdaleka ne výlučně, u chlapců než u dívek. Celkem se u nás uvádí dle přísnosti kritérií výskyt u 2–12 % školáků. Ovšem pozor, u 22 % pacientů dětské psychiatrické ambulance. Poměr chlapců k děvčatům bývá uváděn 4,8:1, 3:2, 2:1.

Třetí důvod pro uvedení galerie mimořádně nadaných budiž dán autorovou vzpomínkou, dnes již třicet pět let starou.

PUBERTÁLNÍ VÝLUPEK

Jako jednoho z prvních svých klientů na tehdejší Psychologické výchovné klinice v Brně jsem psychologicky vyšetřoval chlapce s doslova úděsným školním hodnocením. Dle zmíněného tzv. školního dotazníku onen pubertální výlupek při vyučování úmyslně padal ze židle a tím rušil kolektiv. Výuku systematicky neposlouchal, všímal si všeho jiného, než měl. V hudební výchově si pobrukoval jinou melodii než ostatní žáci a koruna všeho – v tělesné výchově, kde byl již tak nápadný svou neobratností, pravděpodobně úmyslně neudržel větry. Jeho až ostentativnímu nezájmu o školní práci jakož i nedostatečné domácí přípravě v podmínkách nízkého nadání i motivace odpovídaly školní výsledky. Z chování někde mezi dvojkou a trojkou. Z předmětů vesměs mezi čtyřkou a pětkou. IQ, byť značně nerovnoměrně rozložený, dosahoval celkové výše 120, tj. poměrně výrazný nadprůměr. Vychovávala ho babička. Pod knutou věčných výhrad i jeho svéráznosti dělala dojem, že se doposud nevzpamatovala z obtížného porodu své dcery, hochovy matky, jež před časem odešla neznámo kam, za hlasem svého srdce. Na sdělení vpravdě sladkého tajemství o vnukově intelektu paní opáčila: „Já to tušila, že není žádný blbec…“

Každý, kdo působil v rámci dětských psychologických či psychiatrických služeb, zná mnoho a mnoho obdobných případů. Někdy se zdá, jako by byly „psány přes kopírák“.

Trampoty mnohdy začaly již před narozením. Maminka měla v těhotenství problémy, zdravotní nesnáze, zřejmě užívala i některé léky. Není vyloučeno, že prožívala různé konflikty. Nejedna použila i některou z „babských“ rad, jak těhotenství na samém počátku „rozehnat“. Porod byl obtížný. Dítě bylo, jak vždycky říkala, „modré jak švestka“, prostě přidušené. V době brzy po narození prodělalo různá onemocnění. Namátkou opakovaně žaludeční katary a záněty středního ucha. Projevoval se u něj obrácený rytmus spánku a bdění – ve dne poměrně často spí, zato v noci se chce bavit. Nejde o nemoc v obvyklém slova smyslu. Náladě a kondici rodičů ovšem nepřidá.

Když už se zdálo, že vše bude dobré a všichni, kdo dítko (jen pár minut) viděli, prohlašovali – to je živé, temperamentní dítě, jedna radost, začaly starosti nanovo. V mateřské škole poprvé zazněl termín „živé stříbro“, to ovšem jen na oficiálním fóru. Neoficiálně se mluvilo spíše o „pytli blech“ s patřičným následným výčtem vlastností: Dítě je neklidné, nadměrně pohyblivé, neobratné, neposlušné. Těžko si zvyká na nové prostředí a obtížně se zařazuje mezi vrstevníky. Když šla mateřinka na procházku a široko daleko byla jediná louže, spadlo do ní právě ono. Někdo spadne tak, že zavrávorá a třeba po dotyku země rukou stav vybalancuje. Jiný spočine na jednom či obou kolenech. Je ovšem také možno spadnout a rozplácnout se jako žába. Jistě nebudete již teď muset hádat třikrát, které spočinutí bylo v popisované kauze typické…

A ty výkyvy nálad. Jednou milý, kamarádský, bystrý, jindy jako začarovaný. „Z andílka během vteřiny skřet,“ pravila babička a babičky mívají vždycky pravdu. „Copak u nás, my to nějak už zvládnem,“ říkala paní učitelka v mateřské škole, vědoma si toho, že jejímu pracovišti hrozí zrušení pro nedostatečné vytížení kapacity. Hned dodala: „Ale ve škole, tam by se to mělo změnit…“

Nesporně mělo, ale nezměnilo. Napřed byla v sešitech převaha černých puntíků nad červenými. Dovolíme si malé astrální extempore. Duch Jana Amose by nad tím jen kroutil hlavou: „Děvčico, něščastná, to si myslíš, že to puntíky změníš?“ kladl by si sám pro sebe řečnickou otázku. Vpravdě nelatinské oslovení je ovlivněno jak moravským původem učitele národů, tak i mírou feminizace škol. Dobře položená otázka, snadná odpověď. Však také Jan Amos v astrálu odpověděl – už asi 350 let mi je jasné, že to nejde, ale jako bych do dubů mluvil.

Kampak s duchy na paní učitelku, tedy pro přesnost na tu, která vystřídala elementaristku. Spravedlivě, v nejlepších tradicích pruské kadetky hodnotila, co viděla. Komenského duch se na to již dívat nemohl a ze školy zmizel.

Je-li ve školství systematizované místo, nutno je obsadit. Platí to i pro virtuální astrálno. Sotva rezignoval Komenského duch, objevil se jakýsi skřítek. Nebo snad to byl dokonce skřet? Inu, byl to duch univerzitního profesora Zdeňka Nejedlého – známého tím, že ve volných chvílích nejednotí řepu, ale hodnotí jednotu působení školy a rodiny při výchově mládeže. Paní učitelce, s úšklebkem hodným toho, kdo místo gymnázií zavedl jedenáctiletky, namluvil, že rodiče musí být přesně a průběžně o chování svého potomka ve škole informováni. Je pak na nich, aby z informací vyvodili patřičné závěry, eventuálně pokud je nejsou schopni realizovat, svěřili svého potomka do výchovy odborníků v kolektivních zařízeních. Jak řekl, tak promovaná pedagožka učinila.

HOUPE SE NA ŽIDLIČCE…

Když dítě při vyvolání nevědělo, kde pokračovat, zapomínalo pomůcky a úkoly, vrtělo se, pitvořilo a šklebilo, ba i občas jakési podivné zvuky vydávalo, v literární podobě žákovské knížky (deníčku) to bylo popsáno následovně: „Houpe se na židličce, přestože je to zakázáno, a přitom klepe tužkou o lavici.“

Děsivá předtucha se naplnila o několik dní později: „S rachotem spadl ze židle, právě když bylo ve třídě ticho.“

Vzpomínáte na Nejedlého ducha? Tetelil se blahem nad následující výměnou sdělení mezi učitelkou a matkou nezvedence: „Paní XY, Jirka se často a zřejmě i zbytečně dovoluje z vyučovací hodiny na WC. Činí tak, i když o přestávce byl. Budu ho pouštět, jen pokud přinese lékařské potvrzení o potížích s močovým měchýřem…“

„Paní učitelko, Jirka je zdráv. Je to jen jeho věčné lajdání a nepozornost. Na WC ať chodí o přestávce a v hodině ať se učí.“

„Paní XY, sděluji vám za vzornou spolupráci se školou. Jsme tedy domluveny. Nebudu podporovat jeho úniky. I tak je pro svou nepozornost značnou část hodiny jakoby nepřítomen…“

Žákovskou knížku, z níž citujeme, přečetl shodou náhod starý psycholog a bylo mu teskno. Tolikrát se již hovořilo, psalo a přednášelo o nutnosti pohybového uvolnění u určitého typu dětí. Dík za spolupráci se školou a realistické vyhodnocení situace zde dostává maminka v situaci, kdy podporuje stav připomínající trápení dítka. Na druhé straně to s podobným adeptem vzdělávání není rozhodně lehké. Murphyho zákon dí: „Když si s něčím nevíš rady, přejmenuj to!“ Je-li vskutku zákonem řídícím lidské jednání, pak si zřejmě s neklidnými, roztěkanými, po pohybu stále toužícími dětmi s pozorností tak širokou, že je vlastně nepozorností, nevědí dost často rady nejen rodiče a učitelé, ale i vědci.

Traduje se, že pro tyto „nervové problémy“ bylo použito již více než 50 odborných názvů. Klasické označení problémů těchto dítek je v minulém století lehká dětská encefalopatie či lehká mozková dysfunkce. Od poloviny minulého století dodnes co v průměru desetiletí, to nový název. Směs zkratek zmíněných názvů tvoří šamanskou mantru zmíněnou v titulku. Do obecného povědomí vstoupila zejména modernizovaná a zjemnělá verze názvu lehká mozková dysfunkce (LMD). Tento termín je u nás užíván v současnosti zřejmě nejčastěji.

Samozřejmě není „termín ten, aby se zavděčil lidem všem“. LMD bývá kritiky poněkud degradováno jako „sběrný koš“ pro všechny specifické vývojové poruchy v dětství. Do „sběrného koše“ se dává to, co nelze toho času zařadit jinam. Termín specifické naznačuje údajně jen soubor určitých „zvláštností ve funkcích centrálního nervového systému“. Tam mohlo, ale nemuselo dojít ke „komplexním, strukturálním změnám“. Běžnou terminologií by tyto dětmi bylo možno označit jako například „svérázné, zvláštní, odlišně se chovající od běžného očekávání“.

Pro kritiky je problematický i termín „disharmonický vývoj osobnosti u LMD“. Co do intelektu zde najdeme totiž jak děti skutečně mizerně vybavené, ale i děti s IQ zcela nadprůměrným. Najdeme zde jak jedince hyperaktivní, tak, byť méně často, hypoaktivní. Jasné jsou sice výkyvy nálad a psychické výkonnosti, ale ty obvykle přece jen souvisejí více s podněty z okolí než jen a výhradně s tím, co si dítko přineslo na svět.

Zastánce pojmu LMD může namítnout, že jde o důsledek určité interakce osobnosti a kontextu, v němž žije. Tím ale kritika přesvědčit nemůže. Kritika pak graduje: Jak jsou vymezeny hranice jednotlivých příznaků LMD? Je přesně vymezena norma pozornosti? Kde přesně začíná a kde končí nešikovnost? Jaký vliv zde má prostředí a jeho požadavky? Mohou být stejně hodnoceny „nešikovné“ projevy venkovského kluka žijícího v prostředí plném manuální práce, jehož rodiče očekávají pomoc v hospodářství a na zahradě, a třeba stejně staré dívenky (chlapce) z města vyrůstající v rodině, jejíž „pozemky“ mají rozsah plochy tří květináčů a výchovné vedení je hyperprotektivní, hypochondricko-ochranitelské?

Pro praxi je významnější a vskutku jen výjimečně řešená otázka závažnosti jednotlivých příznaků pro určení zastřešujícího syndromu LMD. Tahle námitka má svůj význam pro školní praxi. Spadá do rámce LMD každé neklidné dítě, nebo musí být navíc roztěkané/nešikovné atd.?

Kritik může pokračovat: „Označit dítě jako, byť lehce, ale přece jen mozkově DYSfunkční je závažná věc. Vyhraněný dyslektik nedokáže číst, vyhraněný dysgrafik nedokáže psát… Nevyplývá tak trošku z analogie, že dysfunkcí mozku je neschopnost myslet?“

Kdo chce psa bít, hůl si vždycky najde, pomyslí si zastánce kritizovaného termínu. Popustí uzdu své fantazii a představí si, jak do pedagogicko-psychologické poradny přichází neklidné dítko s obtížemi ve škole. Je důkladně vyšetřeno, aby kdosi moudrý, vyhýbající se možné degradaci kauzy souvislostí s LMD, posléze zadavateli vyšetření sdělil, že vskutku jde o dítě hyperaktivní. Tedy pouze potvrdil to, co je zřejmé na první pohled.

Poptávka po jemných a přitom jasných termínech je zde velká. Výběr též. Například: minimální mozková dysfunkce, attention deficit disorder, též i název obdobný, jen vylepšený o slůvko hyperactivity. Oficiální psychiatrická klasifikace se zmiňuje o poruše aktivity a pozornosti. Nejelegantněji o hyperkinetické poruše chování. Nadmíru citlivé, leč opět poměrně široké je i označení děti s potřebou specifické péče. Pokud se vám zalíbí, můžete pochválit, že nikoho neDYSkvalifikuje, neutápí se v popisu, který stejně neplatí pro všechny postižené stejně, nevysvětluje a tím ani nejatrogenizuje, leč sděluje zásadní informaci: Tyto děti je nutno přijímat takové, jaké jsou, a vytvořit jim co nejlepší, „na míru“ připravené podmínky. Nelítostný a připusťme, že i podjatý kritik přirovná libozvučnost termínu specifická péče k německému sonderbehandlung. V nacistické terminologii = rozsudek smrti, jenž měl být a byl realizován, byť nebyl soudem vynesen.

Pokud namítnete něco na způsob, že jsou přece jen i pro kritiku určité meze, kývne a bude se ptát, o jakou specifickou péči jde. Vždyť specificky je třeba pečovat o mimořádně intelektově nadané děti, o talenty sportovní, hudební, o slabozraké či dokonce slepé, o fenylketonuriky, exematiky, o děti prožívající rozvodová traumata spolu s rodiči… a výčet obdobných skupin by mohl být velice dlouhý, málem nekonečný.

Terminologický exkurs nabízí mezi řádky dvě sdělení. První – je snaha zjemnit termín encefalopatie, tedy otrocky přeloženo jako patie, či snad dokonce patologie mozku.

Postižení je vskutku velmi nepatrné. Přesněji řečeno, spíše než o postižení by se dalo mluvit o specifice, svérázném vyrovnávání se s určitým traumatem v minulosti atd. Podobně není populární ono již zmíněné dys…

Za druhé pak chtějí rozličné názvy naznačit, že od běžné normy odlišná aktivita nemusí mít formu nezvládnutého „kulového blesku“. Může být nadměrná, ale i „podměrná“. Podprůměrně aktivních a pramálo činorodých „elemďáků“ je sice výrazně méně než jejich velmi aktivního protipólu, ale jsou.

RETRO LETEM SVĚTEM

„Již staří Řekové…“ – byť popisy chování mnohých starověkých osobností na LMD v ledačems upomínají, doložit prokazatelný důkaz nelze. Některá extempore potomků z nejvyšších královských kruhů jsou až učebnicově stigmatizované formami LMD a nejde zdaleka jen namátkou o Václava II., jemuž se o citovou deprivaci v mladším školním věku postaral jeho poručník Ota Braniborský, a to přinejmenším internací. Když kralevic dospěl, volil specificky zbrklý, slona mezi rodinným porcelánem připomínající způsob řešení výhrad vůči nejbližšímu z rádců. (Záviš z Falkenštejna byl popraven 1290.)

Jsou ovšem i pozitivní znaménka v královské disharmonii. Namátkou jimi může být zásluha na latinsky psaném „horním zákoníku“ pro Kutnou Horu, jenž nabyl proslulosti přinejmenším v celé střední Evropě. Dále třeba ražba pražského groše, a to nemluvíme o získání polské královské koruny a pro syna Václava III. i koruny uherské… Zůstaneme-li třeba jen u významných Václavů, byť třeba nemusí jít o dynastie Přemyslovců či Lucemburků, příznaků LMD lze najít v jejich projevu nemálo.

Zřejmě prvním lékařem, který se zamyslel nad vztahem poruch chování u dětí a lehkým mozkovým poškozením, byl belgický psychiatr J. Guislain (1790–1860). Termín hyperkinetický syndrom zmínil jako první Němec H. Hoffmann roku 1845. „Rodného“, byť velmi odlišného bratra tohoto syndromu – „syndrom hypoaktivity“ – popsal prioritně německý psychiatr von Scherckel roku 1917. S pravým francouzským šarmem nazval motorickou neobratnost „pohybovou debilitou“ pár let předtím E. Dupré (1908). Téhož roku konstatoval později často uváděnou, leč spornou optimistickou prognózu A. F. Tredgold. Připouští, že těžký porod může poznamenat chování dítěte mnohými příznaky, které však časem pominou. Problémy jsou výraznější jen v době nástupu do školy. Takto možno pokračovat.

V českých, respektive československých podmínkách byla LMD poprvé popisována brzy po druhé světové válce nejprve zřejmě v Sociodiagnostickém ústavu v Praze. Sešel se tam, zřejmě mimo jiné i ve snaze být alespoň částečně politicky v závětří, doslova hvězdný tým odborníků, doposud reprezentovaný tehdejším začátečníkem – profesorem Zdeňkem Matějčkem. Ten připisuje prioritu regionálního objevu dětskému lékaři Karlu Mackovi a samozřejmě týmu, který souvislosti minimálních poškození mozku a dalších projevů prokázal.

V podmínkách tzv. jednotné školy, v odborném teritoriu, kde zaklínání se marxismem-leninismem patřilo k publikacím jako cukr ke kávě (pokud se neobjevilo, následky bývaly pro autora hořké), působila v roce 1961 jako zjevení kniha Otakara Kučery a kolektivu Psychopatologické projevy při lehkých dětských encefalopatiích. Nenápadná šedozelená vazba. Nikde ani slovíčko o marxismu či o sovětských vzorech, ať již nalezených nebo vymyšlených. Hlavní autor (mimochodem narozený ve stejný den přesně o půl století později – 1906 – než Sigmund Freud, v pořadí třetí přímý člen Mezinárodní psychoanalytické společnosti z ČSR a i v časech komunistických praktikující psychoanalytik) soustředil pozoruhodný autorský tým. „Kolektiv“ tvořili neurolog K. Macek, psychologové J. Jirásek, Z. Matějček, Z. Žlab, E. Štěrbáková, J. Dittrich, J. Poledne. „Samí slušní lidé …“ chtělo by se komentovat ona jména. Text knihy věcný, hluboce odborně fundovaný, resumé nejen ruské, ale i anglické. Jasné a jednoznačné, zkušeností podložené rady. Namátkou z textu volně citujeme:

O LDE hovořit jako o zcela lehké poruše některých nervových spojů. U dítěte vytvořit „dospělý“ partnerský postoj, nezastrašovat jej tresty, které jen zatvrzují. Zmírnit úzkost dítěte, potvrdit jeho kladnou identitu („vidím, že jsi dobrý kluk“). Požadovat reálné věci, nabídnout řešení problémů. Požadavky kompenzovat výhodami a začínat s nimi opatrně. Rodičům dítě nejprve pochválit. Byť by bylo neklidné a nesoustředěné, může být pěkné, bystré a milé. Odstranit eventuální pocity méněcennosti z toho, že oni „neumějí vychovávat“, a proto má dítě problémy ve škole. Dát perspektivu. Učitele dítka vést k tomu, aby jejich svěřenec nebyl „vyvržencem pociťujícím odlišnost od ostatních dětí. Vysvětlit jim souvislosti problémů, analyzovat nedostatky v souvislosti s možnostmi, individualizovat výchovný přístup, zlepšit spolupráci rodiny a školy bez vzájemných výčitek. Tj. konkrétně a) upravit dítěti prostředí, v němž pracuje; b) upravit dítěti pracovní program a rozvrh práce; c) vypracovat vhodné pomůcky a individualizovat výukový postup.

Jaké by mělo být pracovní prostředí dětí trpících LDE? Optimum je nenápadné prostředí bez nástěnek. (Poznámka autora: Je rok 1961 a nástěnky jsou jedním z nejdůležitějších artefaktů doby. Doporučit „bez nástěnek“ je hrdinství.) Okna by neměla lákat k pohledu ven, možno snad i částečně zabílit. Dítě u stolku sedí samo, vidí na učitele a ne na ostatní žáky. Mělo by mu být dovoleno, aby při práci stálo či klečelo, eventuálně dle své úvahy i jinak měnilo polohu. (Poznámka autora: Je rok 1961 a vzornost žáka se při výuce poznává dle toho, že má ruce za zády, jako by je nabízel ke spoutání, sedí a mlčí. O tzv. malé přestávce opět sedí. O tzv. velké přestávce pod dozorem učitelů ve dvojicích ukázněně se pohybujících za sebou korzuje po chodbě krokem připomínajícím devadesátileté abiturienty.)

Nutno dětem umožnit „rekreační“ přestávky s pohybovou aktivitou, a to i formou drobných pochůzek v hodině. Zaměstnat jejich ruce. Nevyžadovat dodržování okrajů při psaní. Střídat jednotlivé aktivity…

Prosazovat tyto dodnes moderní zásady bylo velmi obtížné. Našli se sice učitelé nadšenci, ale obecně panoval názor odpovídající „pedagogice bez dítěte“: Žák buď je schopen plnit požadavky základní školy v plném rozsahu, nebo patří do školy zvláštní. Pokud neobstojí kázeňsky či prospěchově na zvláštní škole, nutno jej přeřadit do školy pomocné, eventuálně předat na psychiatrii.

Objevily se však i jiné „vlaštovky“. V roce 1962 byla otevřena třída pro děti s poruchami čtení (dyslexie) na škole při dětské fakultní nemocnici. O rok později vznikly tři třídy pro děti s LMD (nazývanou „percepčně motorická porucha“) v Bratislavě. Tabu bylo zvolna, velmi zvolna prolomeno. Možností k nápravě přibývalo.

TEST: JSTE SI JISTI, ŽE TROCHA EMPATIE NEZABIJE?

O zabití zřejmě v následujícím testu nepůjde, leč musíme upozornit na to, že bude velmi nepříjemný. Může se stát zdrojem vaší rozlady i vyvolávajícím impulsem pro manželskou či jinou hádku. Není vhodné, aby mu přihlížely děti, neboť by mohly být konfrontovány s velmi hrubými výrazy. Testu se můžete zúčastnit jen na vlastní nebezpečí, autor ani vydavatel knihy nenese zodpovědnost za následky.

Obsah

Předmluva aneb Dobré přání na cestu

Místo úvodu aneb Moji encefalopaté mne provázejí

Jako zaříkávání šamanů

Retro letem světem

(Ne)pozornost je to, oč (mimo jiné v LMD) běží

Společný oběd v Bílém domě

Mozartův efekt

Fáze není fráze

Hyperkinetický syndrom, ať již s hyperaktivitou nebo bez ní

Nonverbální poruchy učení

Nezlobte se na zrcadlo aneb Co vlastně to dítě provádí a kdo za to může

Překřížená lateralita

Co a jak říci?

Jak pomoci?

Jak chránit dítě před školními následky mimointelektových příčin neprospěchu?

Láska celý svět změní?

Je to on/a, vašeho srdce šampion/ka?

Rozmysli si, dceruško, rozmysli… aneb Některé svéráznosti žen, jež „zachovají rodinu“ s encefalopatickým manželem

Jaké jsou rodiny s mužem, v jehož anamnéze je LMD?

Jaké jsou rodiny s ženou, v jejíž anamnéze je LMD?

Jaké jsou rodiny s dítětem, v jehož anamnéze je LMD?

Takové malé, dobře míněné soukromé a výchovné peklo

Lepší dobrý příklad nežli písma výklad

Lidé, nerouhejte se!

Místo závěru – neptejte se „kdo za to může“

S kladívkem na panel?

Nehledejte viníky, hledejte pomocníky

PŘÍLOHY

Příloha 1

Kauza samizdat

Příloha 2

Chmurné vize mladého encefalopata

Příloha 3

Jak to vidí psycholog pedagogicko-psychologické poradny

Přečtěte si