Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Prof. PhDr. Ing. Josef Šmajs, CSc.

Mgr. Bohuslav Binka, Ph.D.

Doc. PhDr. Ivo Rolný, Ph.D.

Etika, ekonomika, příroda

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 4887. publikaci

Autorský kolektiv:

Prof. PhDr. Ing. Josef Šmajs, CSc. – vedoucí autorského kolektivu, část I Ontologické základy etiky

Mgr. Bohuslav Binka, Ph.D. – část II Environmentální etika

Doc. PhDr. Ivo Rolný, Ph.D. – část III Etika v podnikatelské praxi

Odborní recenzenti:

Doc. Ing. Vladimír Choluj, Ph.D.

Doc. PhDr. Lubor Kysučan, Ph.D.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

Odpovědná redaktorka Mgr. Olga Tesařová

Sazba Milan Vokál

Počet stran 192

První vydání, Praha 2012

Vytiskla Tiskárna PROTISK, s.r.o., České Budějovice

© Grada Publishing, a.s., 2012

Cover Photo © fotobanka allphoto.cz

ISBN 978-80-247-4293-9

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8122-8 ve formátu PDF

ISBN 978-80-247-8123-5 ve formátu EPUB

O autorech

Prof. PhDr. Ing. Josef Šmajs, CSc. (1938)

Je profesorem filosofie na Masarykově univerzitě v Brně. Vytvořil originální koncept evoluční ontologie, který vyšel knižně v angličtině (Evolutionary Ontology. Amsterdam–New York: Rodopi 2008), je autorem mnoha knih s ontologickou a ekologickou tematikou, které jsou překládány do jiných jazyků. Nejširší podobu evoluční ontologie obsahuje jeho publikace Filosofie – obrat k Zemi (2008). Pro americkou encyklopedii Encyclopedia of Anthropology (2006) zpracoval hesla Culture, Nature, Technology, Environmental Philosophy. Spolu s I. Klímou a V. Cílkem vydal v r. 2010 knihu Tři hlasy. V roce 2011 vyšlo třetí české vydání jeho knihy Ohrožená kultura a druhé vydání knihy Potřebujeme filosofii přežití. V roce 2012 mu vyšel ruský překlad knihy Ohrožená kultura (Kultura pod ugrozoj. Novosibirsk: Akademija nauk). Často publikuje v odborných časopisech, spolupracuje se sdělovacími prostředky.

Mgr. Bohuslav Binka, Ph.D. (1973)

Vystudoval filosofii a estetiku. Svoji doktorskou práci Analýza hlubinné ekologie obhájil roku 2002 a v roce 2003 s ní získal cenu Josefa Vavrouška udělovanou Karlovou univerzitou v Praze. Od roku 2001 do r. 2005 učil na Ekonomicko-správní fakultě Masarykovy univerzity. Od roku 2005 učí na Fakultě sociálních studií filosofii, etiku a obecnou metodologii vědy. Dosud publikoval tři knihy (Analýza hlubinné ekologie, Environmentální etika a Zelený extremismus – ideje a mentalita českých environmentálních hnutí). Od roku 2005 vede projekt EkoInkubátor, který se snaží předat studentům ekonomických oborů základy environmentalistiky, studentům environmentalistiky základy ekonomie.

Doc. PhDr. Ivo Rolný, Ph.D. (1957)

Vystudoval filosofii a politickou ekonomii. Působí jako docent na Ústavu managementu Provozně ekonomické fakulty Mendelovy univerzity v Brně.

Přednáší podnikatelskou etiku a předměty humanizující ekonomické vzdělání, evropské kultury a civilizace a dějiny evropského myšlení. Ve své pedagogické činnosti působil na řadě zahraničních univerzit, nejčastěji ve Velké Británii a v severských zemích. V rámci tématu podnikatelské etiky je autorem monografií Etika v podnikové strategii (3. vyd. 2007), spolu s L. Lacinou Globalizace, etika, ekonomika (3. vyd. 2008) a mnoha vědeckých článků a odborných statí doma i v zahraničí.

Předmluva

Etika, ekonomika, príroda – tri kľúčové slová troch autorov tejto poučnej knižky, ktorých spája jedna idea a jeden motív: ideou je vzájomná závislosť, motívom starostlivosť.

Všetci dnes žijeme vo svete, v ktorom je všetko navzájom prepojené, „zosieťované“, popretkávané až neprehľadným pletivom konexií, tokov, väzieb a vzťahov. Úlohou filozofie i ďalších sociohumanitných oblastí bádania je rozkrývať tieto súvislosti. Zároveň žijeme vo svete, za ktorý nie je zodpovedný nikto iný než my sami, príslušníci jedného z biologických druhov, čo sám seba nazýva sapiens sapiens.

Tento svet sme pôvodne nevytvorili, skôr on vytvoril nás – je to úžasný, fascinujúci svet pozemskej prírody. Tento svet sme však pretvorili a neustále ho pretvárame na svoj obraz – a to je nemenej úžasný a fascinujúci svet našej ľudskej kultúry. Práve starostlivosť o tieto dva svety „v jednom“ – pretože v našom ľudskom svete už takmer niet ničoho, čo by nebolo amalgámom prírody a kultúry – je takisto úlohou tých, čo sú dnes vlastne humanistami, hoci v prestrojení za ekológov či environmentalistov. Humanista je totiž ten, komu ide o dobro človeka a ľudstva. Nenechajme sa pomýliť: ak kedysi boli humanistami, čo kliesnili cestu dejinami, náboženskí vizionári, potom empirickí vedci a politickí vodcovia, dnes sú to tí, čo vidia široké, ba najširšie súvislosti globálnej situácie. Teda tí, čo chápu, že kľúčom k prežitiu a budúcnosti ľudstva je vyriešenie globálneho problému vzťahu kultúry a prírody. Že dobro človeka bez prírody je ilúzia.

V našom „dvoj-jedinnom“ ľudskom svete však akosi strácame schopnosť vidieť a chápať prinajmenšom tieto súvislosti:

Po prvé, medzi samotnou prírodou a kultúrou. Akosi zabúdame, že kultúra je len pretvorená príroda a že žiadna kultúra – ani tá „posthumánna“, hyper-elektronizovaná – neprežije bez prírody. Aj v takomto svete potrebujeme pre život vodu, vzduch, pôdu, organické potraviny, telesné a duševné zdravie, pobyt v lese, výhľad na zeleň atď. Kvôli kultúre však zabúdame na prírodu. Vlastná kultúra nám zaslepuje oči pre prírodu.

Po druhé, medzi etikou a ekonomikou. Akosi zabúdame, že to ide o dve oblasti ľudskej činnosti, ktoré majú jeden spoločný cieľ: dobrý život. A že dobrý život v etickom, ako aj ekonomickom zmysle by sa mali navzájom podporovať. Kvôli ekonomike však zabúdame na etiku. Ekonomika nám zaslepuje oči pre etiku.

Po tretie, medzi etikou a prírodou. Akosi zabúdame, že etika obsahuje nielen vzťahy medzi ľuďmi navzájom, ale aj vzťahy k ostatným živým bytostiam, k životu a prírode vôbec, k Zemi ako živej planéte. Kvôli etike vlastných vzťahov zabúdame na etiku vzťahov k prírode. Etika nám zaslepuje oči pre prírodu.

A po štvrté, medzi ekonomikou a prírodou. Akosi zabúdame, že bez prírody niet a nebude žiadnej ekonomiky. Kvôli ekonomike zabúdame na život. Ekonomika nám zaslepuje oči pre prírodu.

Homo sapiens sapiens sa hrdí svojou inteligenciou. A právom, veď vďaka nej zvládol biologickú evolúciu. Vďaka tvorivej inteligencii dokonca utvára aj svoju kultúrnu evolúciu. Avšak inteligencia, ktorá sa postaví proti prírode, ktorá zabúda, že svoje korene má v prírode, stráca samu seba. Neinteligentná (a teda aj neetická, nehumánna a protiprírodná) hospodárska činnosť je príčinou nielen ekonomickej, ale aj ekologickej krízy. A globálnej. Ekologická inteligencia už dávno odhalila, že ekonomická inteligencia môže byť iba jej podriadenou zložkou. Niet takej ekonomickej nevyhnutnosti, ktorú sa nám snažia vnútiť ekonomisti, hrajúci svoje hry o prosperitu. Sú to priehľadné, aj keď všemožne maskované hry.

Tam, kde zlyháva inteligencia – kde sa zatemňuje mozog chamtivosťou – tam zlyháva ľudstvo samo pred sebou. Aj preto treba čítať také poučné knižky, ako je táto.

Prof. PhDr. Emil Višňovský, Ph.D.

Filozofická fakulta Univerzity Komenského, Bratislava, SR

Ústav výskumu sociálnej komunikácie SAV, Bratislava, SR

Úvod

Přibližně půl století existence environmentální i podnikatelské etiky přineslo pozoruhodné spektrum teorií a názorů na otázku, jaká by měla být nová společenská morálka a jak takovou morálku s přispěním nové etiky vytvořit. Výsledek však příliš neodpovídá vynaloženému úsilí. Nové situaci odpovídající morálka zatím nevznikla, a tradiční forma morálky se postupně stala jen velmi slabým a v podstatě neúčinným sociokulturním regulativem. Za pluralitou etických konceptů a jejich vzájemnou polemikou se skrývají přinejmenším dva všemi přijaté a přesto sporné předpoklady: falešný dualismus člověka a přírody a skrytá predátorská mentalita nynější kultury.

I když se s mnohými autory shodneme v názoru, že etika dnes potřebuje ontologické zakotvení, nebudeme s nimi jednotní ani v tom, jaká ontologie by to měla být, ani v tom, jak k nové morálce od ontologicky zakotvené etiky přecházet. Morálka je totiž založená jak na vrozených predispozicích lidí, tak na jejich spontánní socializaci v příslušné kultuře. Vzniká více či méně dobrovolným přijímáním hodnot, pravidel a odpovědnosti, ovlivňuje ji etika, věda a vzdělání, ale nelze se ji naučit klasickými učebními postupy. Normativní snahy etiky jako teorie nové morálky končí obvykle jen málo účinným přemlouváním.

Zdá se, že východiskem nové etiky, kterou potřebujeme pro překonání ekologické krize, by mohl být zatím málo známý koncept evoluční ontologie. Jde o první ontologii, která do svého předmětu zahrnuje vedle přirozené evoluce také lidmi vytvářenou evoluci kulturní. Etice tak nabízí neantropocentrický koncept člověka, přírody i kultury. I když se mnohé směry environmentální etiky – např. etika úcty k životu, etika biocentrická či ekosystémová, etika hlubinné ekologie – rovněž pokoušejí překonat antropocentrismus, ve svém zamlčeném východisku jej fakticky neopouštějí: člověk jako Descartův subjekt v nich stojí proti pozemskému životu, který by měl lépe chápat, respektovat, uctívat či chránit, s nímž by se měl identifikovat. Tyto přístupy zatím nenabízejí přiměřenou analýzu toho, že náš biologický druh už nežije jen v přírodě, že vytvořil globální protipřírodní kulturu, která se stala jeho velkým anorganickým tělem a která jako zlý leviatan jeho vztahování se k Zemi nejen fyzicky vykonává, ale také skrytě duchovně určuje. To je jeden z důvodů, proč dosud nemáme etiku zabývající se vztahem člověka k Zemi prostřednictvím kulturního systému, etiku kultury.

V souvislosti s hledáním ontologických základů nové etiky je třeba řešit problém, jak přetavit strukturně náročnou ontologickou racionalitu (procesuální reflexi světa nově zahrnující také kulturu) do konkrétnější a méně náročné racionality etické, která se tradičně zabývala jen morálními vztahy mezi lidmi a dalšími společenskými subjekty. Vyvstává přitom otázka, jak dosáhnout toho, aby etická argumentace, např. výzva k tomu, aby v lidském chování vůči kultuře i přírodě nebylo vše dovoleno, získala na kulturou přetížené Zemi závaznost, která je srovnatelná s přísnou argumentací vědeckou či ontologickou. Ale nejen to. Problémem všech problémů je otázka, jak důležité morální regulativy, které by měly být srozumitelné také člověku bez speciálního vzdělání, tj. jen na základě jeho emocí a intuitivně pociťovaného vřazení do prostředí té které kultury, odvozovat z etické racionality. Ta totiž, nemá-li být jen spontánně antropocentrická, musí být nově ontologicky poučená, tj. vysoce teoreticky náročná. A tak vzniká dvojjediný úkol: za prvé potřeba, aby nová morálka (podobně jako nová etika) předcházela realitu, a za druhé, aby morálka, která se tradičně formovala ze zkušeností mnoha lidských generací v lokálních kulturách, v dnešním krizovém kontextu vznikala také z obecné etické (či ontologické) teorie.

Evoluční ontologie si úkol být základem nové etiky komplikuje nejen tím, že vztah člověka a přírody považuje za zprostředkovaný kulturou, ale také tím, že se snaží docenit zamlžený biologický původ lidství. Její úvahy o ontologickém založení morálky se proto zaměřují i na dosud neřešenou otázku změny predátorského duchovního základu kultury na základ biofilní. Expandující protipřírodní kultury, v nichž se rozvíjela tradiční morálka, byly totiž podřízené skrytému kořistnickému duchovnímu základu. Dnes se ocitají v krizi, protože jejich duchovní základ, na němž spočívají, je nezávisle na etických iniciativách vede ke zkáze. V dalším růstu na konečné Zemi nemohou pokračovat.

Ale ještě jeden moment musíme v této souvislosti připomenout. Sociálně ekologická environmentální etika, jak ji v textu obšírně představuje B. Binka, staví podle nás na velmi sporném předpokladu, že ekologická krize je důsledkem krize společenské a že její řešení je třeba hledat v sociální oblasti. Zdá se nám, že přesný opak je pravdou. Od počátku neolitu hledá lidstvo optimální vztah k přírodě právě prostřednictvím změn v sociální oblasti. Nic víc, než růst produktivity lidské práce, který v minulosti pohřbíval sociálně politické systémy a který dnes ve formě globální spotřební společnosti bere lidem práci a hrozí zpustošením zeměkoule, se bohužel neobjevilo. Chceme-li najít dlouhodobou symbiózu kultury s přírodou, musíme nejprve omezit, a nakonec i zastavit nynější nevyhlášenou válku se Zemí. Zbraněmi v tomto zbytečném souboji, který nemůžeme vyhrát, se staly nejen továrny, nákladní doprava a obchod, ale i dnešní nadbytečné cestování a hromadně používaná spotřební technika. Jako zdivočelého psa jsme proti lokálně bezbranným ekosystémům pustili ze řetězu sta tisíce letadel a sta miliony osobních automobilů.

A to je také důvod, proč v prvé řadě usilujeme o změnu skrytého duchovního základu kultury. Tato historicky bezprecedentní změna bude mít podle nás zásadnější význam než nynější přímé úsilí o změnu etiky, vědy či politiky, tj. forem duchovní kultury, které ze starého duchovního základu kultury vyrůstají. I když jde o ambiciózní úkol, který vzdáleně připomíná Hegelův pokus postavit kulturu (lidské dějiny) na myšlence, je třeba se o tuto zásadní změnu pokusit. Světovým duchem, který se dnes nesmí zpožďovat za rychlým postupem globální protipřírodní kultury, musí být ontologicky poučené předvídavé vědění. Patrně jen takové komplexní vědění (evoluční chápání světa) může být negativní zpětnou vazbou hrozivého šíření anonymní technologické moci, jíž zatím pozemská příroda jakoby z vlastní slabosti ustupuje. Ale nenechme se mýlit. Její absolutní moc nad člověkem i kulturou spočívá v tom, že ve své zaslepenosti a pýše můžeme zničit podmínky přirozené reprodukce našeho biologického druhu.

Kdysi oprávněný predátorský duchovní základ kultury, který vznikal v procesu historické mezikulturní selekce a jehož pozdějším vyjádřením se staly dílčí vědy, používané technologie i způsob života lidí, můžeme však změnit jen navázáním na odlišné informační předpoklady v lidském genomu. V této věci má sociobiologie pravdu. Také proto je dnes třeba opustit novověký důraz na člověka a jeho druhově sobecké zájmy, které poprvé narazily na hranice obyvatelnosti zeměkoule. To se jistě mnohokrát stalo i jiným biologickým druhům, které nevytvořily kulturu, a které, aniž by vyhynuly, mohla v expanzi omezit konečná Země. Pro lidstvo, které se za pomoci kultury vyvázalo z této přímé negativní zpětné vazby, to ovšem znamená opatřit si jinou záruku přiměřenosti kultury přírodě. Musí se vzdát nekritické důvěry v živelné regulativy kulturního vývoje, na které může spoléhat jak plně svébytná příroda, tak slabá, v přírodě rozptýlená kultura lokální. Lidé v globalizavané kultuře už bohužel nemohou vycházet z bezstarostnosti o vlastní druhovou budoucnost, a v zájmu přežití vlastního druhu musejí jakoby znovu „uposlechnout“ svůj úplný lidský genom, v němž, jak věříme, by mohly dřímat i zájmy potlačené a vzdálené. Mohla by v něm živořit i „biologická nabídka“ na včasné zastavení války kultury s přírodou, nabídka ke smíru, kterou by do lidské přirozenosti mohla prozíravě vložit sama biosféra. Také proto se evoluční ontologie s využitím biologických věd snaží ukázat, že v lidském genomu je snad ještě cosi jiného než útočná adaptivní strategie, která dnes přivádí kulturu na pokraj katastrofy.

Velkým problémem utváření adekvátní morálky, k němuž musí evoluční ontologie i nová etika přihlížet, je také to, že přírodní i kulturní struktury působí bez interpretace (verbálního kulturního ocenění) na lidské vědomí značně neurčitě, že jsou to pro lidi jen jakési vnější objektivní procesy, předměty, či dokonce tajemné a nepochopitelné černé skříňky. Kdysi jsme na překonání přirozeného lidského obdivu k přírodě (jejího vysokého intuitivního hodnocení) potřebovali antickou geometrii, matematiku, fyziku a metafyziku a v novověku i další vědy, abychom přírodě podsunuli jinou, účelově technologickou interpretaci. Tento proces skrytého znehodnocování přírody podbízivými racionálními abstrakcemi (jimž se dosud vyučuje na školách) dosáhl v ekonomických vědách dokonalosti. Přírodě, k níž náležíme, ponechal pouze omezenou instrumentální hodnotu. Masové sdělovací prostředky, přisluhující politice a málo vzdělané veřejnosti, proces znehodnocování přírody dokončily. Dnes jakoby analogicky potřebujeme ontologii (metafyziku) i vědy o kultuře, abychom přírodě vrátili plnou hodnotu a nepodmíněnou subjektivitu, a abychom kulturní struktury, které nekriticky přeceňujeme, konečně posuzovali pravdivě: jako arogantní mocenské nástroje, které člověka morálně nezdokonalují, ale naopak vyzbrojují a vyzývají k boji s jeho původním hostitelským prostředím.

Položíme-li si nepříjemnou otázku, proč v evoluci kultur zvítězil právě jejich predátorský duchovní základ, který dnes vede světovou kulturu ke zkáze, pak může být naše odpověď jen hypotetická. Kulturní systém je spolu s duchovní kulturou produktem kulturní evoluce. Není to však útvar společný celému lidskému druhu, nýbrž je tvořen dílčími systémy teritoriálně poněkud odlišnými (s vlastními kulturními „genotypy a fenotypy“). Kultury s mírně odlišnou duchovní kulturou spolu soupeří o teritorium, o přírodní zdroje, hájí své získané kulturní bohatství. Ty, které zvítězily, měly tyto pomyslné genomy (strukturu své duchovní kultury) vhodněji nastavené vůči přírodě i vůči okolním kulturám, lépe využívaly přírodní i lidské zdroje, byly agresivnější, a proto se rozšířily. Ostatní kultury, např. kultury dnešních lovců a sběračů, jakoby zaostávají, materiální kulturu nerozvíjejí tak rychle, jejich technologie zůstaly téměř přírodní. I když jsou v biologickém smyslu skutečně predátorské, fakticky žijí v jednotě s přírodou, jsou přirozeně „biofilní“, ale nemohou se prosadit v soutěži s agresivními technickými kulturami, nejsou konkurenceschopné ani úrovní blahobytu a lidské svobody, a proto ani intenzitou a dosahem devastace přírody. Jsou konkurenceschopné jen mírou šetrnosti k Zemi, tj. v disciplíně, v níž se v predátorském duchovním paradigmatu již dávno nesoutěží. Byly zatlačeny na omezená a pro spotřební civilizaci nevýhodná území. Z našeho hlediska živoří v symbióze se zvířaty a zbytky přirozených ekosystémů.

Lovecko sběračské kultury, jejichž morálka vyrůstá z téhož biologického genomu člověka jako druhu, mají jen „aktivní“ kulturní genom, jen živou kulturní tradici (duchovní kulturu). Nedospěly k zápisu neuronální (sociokulturní) informace, nemají knihovny, náš systém vzdělání, vědy a informační sdělovací prostředky. Mají však bohatě rozvinutou emocionalitu a propřírodní empatii. Na jejich příkladu dobře vidíme, že vytvoření „pasivního“ kulturního genomu (zapsané duchovní kultury) sice urychlilo kulturní evoluci, ale omezilo roli emocí, morálky i živé řeči ve společnosti. Morálka totiž účinně působí především jako neverbalizovaná a nezapsaná. Lidská etnická řeč a její zakódování písmem nejen prohloubily starší lidské abstrakce, ale také je ochudily, způsobily odklon od tajemné vnitřní struktury rostlin, zvířat, půdy, vody a krajiny, od vůní, tvarů a krásy. Počala vznikat filosofie a věda, zapsaná informace posílila lidskou schopnost manipulace myšlenkové i k ní doplňkové manipulace praktické, započalo hromadné zatlačování přírody technikou.

Morálku, která zůstala hlavně na úrovni „aktivního“ genomu, tj. jako nezapsaná (jako jen snadno zapamatovatelné obecné zásady chování), to oslabilo, přizpůsobila se procesu kulturní evoluce, ustoupila a raději nepřekážela silnějšímu nadosobnímu procesu technologického dobývání přírody. Podržela si sice soulad s predispozicemi v lidském genomu, čímž byla srozumitelná každému člověku, ale rozešla se s duchovní společenskou kulturou, v níž se počaly hypertroficky rozvíjet její parciální kognitivní složky. Zvítězilo predátorské duchovní paradigma. Zejména proto dnes protipřírodní kulturní systém bezhlavě útočí na starší a širší pozemskou přírodu. Význam ontologicky poučené morálky, kterou zatím nemáme, právě tak jako role naší odpovědnosti za protipřírodní kulturu, kterou na regionální i globální úrovni odmítáme přijmout, však narůstá ještě rychleji než živelná destrukce Země kulturou.

***

Naše kniha se všemi výše uvedenými problémy zabývat nemůže. Snaží se reagovat na obrat společenských věd k etice, který, jak se zdá, může být i nesmělým počátkem příklonu těchto věd ke studiu kultury jako živelně expandujícího umělého systému uvnitř širšího přirozeného prostředí Země. Věříme, že obrat k etice by mohl být i prvním podnětem pro vznik kritické ekonomické teorie, která dnes svým zbytečně těsným propojením s mocí omezuje rozvoj ostatních společenských věd. Vycházíme z předpokladu, že nové etické myšlení, na rozdíl od minulosti, musí nutně vznikat jak z problémového tlaku života, tak z ontologické teorie bytí. Obsahem první kapitoly je proto nový evolučně ontologický koncept člověka, kultury a přírody. Předkládáme k diskusi nejen problém vzniku nové podnikatelské a environmentální morálky, ale také evolučně ontologické pochopení role ekonomiky v kultuře i role kultury v přírodě. Pozornost věnujeme málo prozkoumanému vztahu ekonomiky a přírody, proměnám lidské práce včetně její vysoce nejasné budoucnosti. První část knihy končí úvahou o možném obsahu ekonomického vzdělání pro globalizavanou kulturu.

V druhé části knihy, která navazuje na obecně filosofické pojednání o vztahu ekonomiky a přírody, analyzujeme dva široké vědní koncepty soupeřící o faktický i hodnotový výklad současnosti: Ekonomismus a ekologismus. Ekonomismus a ekologismus přitom chápeme jako dvě super-teorie (teorie vyššího řádu) usilující o ovlivnění většiny ostatních společenskovědních disciplín. Hlavní rozdíl mezi ekonomismem a ekologismem spatřujeme v jejich „mentálním stáří“, přístupu k hodnotovým otázkám, a konečně ve schopnosti sebekritického pohledu. Zatímco ekonomismus prožívá poslední, dogmatickou fázi svého vědeckého vývoje, je ekologismus ve fázi prvotní expanze. Zatímco ekonomismus svá hodnotová východiska považuje za univerzální kritéria pravdivosti všech společenskovědních disciplín, jednotlivé směry ekologismu o nich usilovně diskutují. Zatímco ekonomismus stojí na mechanistickém atomismu a pseudopozitivistickém pojetí vědy, ekologismus svá metodická východiska teprve hledá. V rámci analýzy ekonomismu a ekologismu kapitola přibližuje i šest nejvýznamnějších konceptů environmentální etiky (biocentrismus, slabý antropocentrismus, ekocentrismus, hlubinnou ekologii, zoocentrismus, sociální ekologii) a základní předpoklady současné podoby ekonomismu.

Ve třetí části, záměrně zaměřené didakticky, tj. na pomoc výuce podnikatelské etiky na našich ekonomických fakultách, se snažíme postihnout roli etiky v podnikatelské praxi. Poukazujeme tu na problém společenské odpovědnosti podnikání, na málo známou etickou dimenzi nynějších výchozích předpokladů (výrobních faktorů) hospodářské činnosti: půdy, práce a kapitálu. Komentujeme aktuální trendy v současné podnikatelské etice, zabýváme se světovým hnutím nového životního stylu a trendu v podnikání LOHAS, zásadami v podnikání na zahraničních trzích. Zdůrazňujeme význam etického hlediska pro budoucí manažery, ekonomy a podnikatele, připomínáme nezbytnost etičnosti v rozhodovacích procesech. V této části se snažíme prokázat, že čestnost v podnikání se z dlouhodobého hlediska vyplácí a že firma, která chce na trhu trvale působit, musí jednat slušně a být morální. Moralita firmy proto zahrnuje způsoby chování, které odpovídají nejen jurisdikčním požadavkům (legalitě), ale také celospolečenským požadavkům mravním (moralitě).

Autorem konceptu a první části knihy je Josef Šmajs, autorem druhé části je Bohuslav Binka, autorem třetí části je Ivo Rolný.

Josef Šmajs

Část I Ontologické základy etiky

1. Etika tradiční, podnikatelská a environmentální

Etika jako kritická filosofická analýza morálky je přibližně tak starou teoretickou disciplínou jako filosofie sama. Proto má etika od počátku mnoho společných rysů s filosofií, např. skrytou antropocentrickou orientaci, abstraktnost, spekulativnost, útěšnost. V Evropě vzniká etika v antickém Řecku a jejími všeobecně známými protagonisty jsou sofisté, Sókrates, Platón, Aristoteles, stoikové. Pozdější etické teorie se rozvíjejí v rámci příslušných filosofických a teologických systémů, přičemž současně reagují na vývoj morálky jako spontánně vznikajícího kulturního regulativu. Pomineme-li antiku a středověk, z novověkých autorů zná část veřejnosti např. tezi Maxe Webera o vzniku kapitalismu z protestantské etiky[1] nebo alespoň kategorický imperativ a obrys formalistické etiky Immanuela Kanta.[2] Méně je známé, že také klasik ekonomie Adam Smith byl významným etickým autorem.[3]

V době ontického konfliktu kultury se Zemí, jehož vyhrocení vyvolává i kdysi oprávněné predátorské duchovní paradigma kultury, se ukazuje, že tradiční etické zdůvodnění morálky může být nemorální, protože úzkou orientací na lidské zájmy zakrývá destruktivní povahu kulturního evolučního procesu – pustošení planety.

Hlásíme-li se k myšlence nezbytnosti ontologického zakotvení environmentální i podnikatelské etiky, vycházíme z předpokladu, že reálné lidské vztahy k přírodě jsou zprostředkovány kulturou, jejímž důležitým subsystémem je ekonomika. Tuto okolnost mohly ovšem starší etické systémy přehlížet proto, že vycházely z falešné novověké opozice člověka a přírody a že jejich teoretickou oporou byla jen podobně zaměřená antropocentrická ontologie. Tradiční etika proto odhlížela od vzdálenější perspektivy, od málo zřetelného lidského druhového sobectví, jehož vnějším výrazem byla kultura.[4]

Tradiční morálka vyrůstala z vrozené lidské přirozenosti (z potencí konzervativního genomu člověka), respektovala zvláštnosti té které kultury (její skryté duchovní paradigma) a žádnou realitě přiměřenou etickou ani ontologickou teorii nepotřebovala. Tradiční filosofie se sice zabývala ontologií, ale byla to ontologie útěšná a spekulativní, která by se pro zdůvodnění neantropocentrické morálky nehodila.

1.1 Co je etika

Zjednodušeně řečeno, etika je teoretickou reflexí morálky (podobně jako je např. teologie teoretickou reflexí víry), je tradiční filosofickou teorií kritiky, zdůvodnění a obhajoby morální regulace ve společnosti. Morálka jako neteoretická součást duchovní kultury zahrnuje nejen pragmatické vědění, ale i zvyky, předsudky, mýty a rozpoznaná pravidla kulturního života lidí. Jako univerzální regulativ lidské aktivity je tvořena hodnotami, normami a pokyny pro dobré (mravné) chování. V etice však jde nejen o vysvětlení, zdůvodnění a kritiku morálky, ale také o její kultivaci, o její vedení určitým směrem.[5] Jde o záměrné usměrňování morální regulace k tomu, co ta která filosofie považuje pro člověka za optimální, o čem se domnívá, že je to žádoucí.

Dnes ovšem ve filosofii, a proto ani ve vědě a politice, není zcela jasné, jakým způsobem morálku ovlivňovat a kultivovat. Ekologicky ohrožená kultura paradoxně zatím sází nikoli na širokou filosofickou racionalitu, která jediná by mohla dohlédnout důsledky expanze protipřírodní kultury, ale na živelnost, na neviditelnou a nevidoucí ruku trhu. Proto i ostatní mimotržní regulativy lidského jednání včetně politiky jsou ochromeny. Nepřímo to potvrzuje i Gilles Lipovetsky, když bez hlubší analýzy ontického základu morálky připomíná přeměnu staré „etiky povinnosti“ v novou „etiku slabé individualistické odpovědnosti“.[6] Ale přitom neříká, že slabá odpovědnost vůči kultuře znamená dnes silnou neodpovědnost vůči přírodě.

I když každodenní jednání lidí nutně vychází z predispozic obsažených v lidském genomu (tj. z původního vřazení člověka do struktury přirozených ekosystémů), stále více je ovládáno druhou determinační základnou morálky: nastavením a od přírody odlišnou strukturou nadosobního systému kultury. Morálka se přizpůsobuje duchovním i věcným formám kultury, které sice vyrůstají z téže lidské genetické predispozice, ale již historicky přetavené vlivem a působením neviditelného duchovního paradigmatu příslušné kultury.[7]

Také proto se dnešní představa toho, co by mělo být, co je dobré a co je zlé, kterou skrytě ovlivňují naše vrozené predispozice, nutně střetává s tím, co už v kultuře existuje, co se už přijalo, zpředmětnilo a organizačně upevnilo. Váha toho, co si lidé přejí, tj. tradiční požadavky lidského svědomí, mají tedy v technicky hypertrofované kultuře klesající moc. Morálka, která se reprodukuje kompromisem mezi lidskou vrozenou predispozicí (genomem) a sílícím tlakem protipřírodní technické kultury, je proto slabá a málo účinná.[8]

Vznik sociobiologie jakoby nepřímo potvrzuje náš ontologický názor, že morálka je biologicky zakotvená, že má biologické kořeny a že její studium nemůže tyto kořeny (tj. její genetické předurčení) ignorovat. Protože zastáváme široký evoluční přístup ke skutečnosti, který respektuje přírodní původ člověka, a spolu s ním i konzervativní charakter našeho genomu, sociobiologické názory nezpochybňujeme, ale naopak rozvíjíme. [9]

Již jsme uvedli, že etika je mnohem mladší než morálka. Nebylo totiž snadné verbálně formulovat a zdůvodňovat, co morálka je, jak působí a co se již ve vztazích mezi lidmi uznávalo a dodržovalo. Předetické zdůvodnění pravidel chování se proto obvykle odvolávalo na nepochybnou autoritu: na závazné kulturní obyčeje (dodnes velmi staré u některých afrických národů), přírodní božstva, později k panovníkovi, tj. k vlivné instituci světské, kterou zpravidla doplňovala také instituce nadpřirozená. A protože technicky úspěšné kultury nejen spolupracovaly s přírodními silami, nýbrž s nimi také bojovaly, nejvyšší mocí v evropském kulturním okruhu (zejména s nárůstem síly techniky) přestávala být příroda.[10]

Dnešní globální civilizační krize je také krizí tradiční etiky. Rozpor mezi biologickým zakotvením tradiční morálky a odlišnými požadavky socializace lidí v technické spotřební kultuře je již tak hluboký, že nemůže být smířen v rámci stávajícího paradigmatu, tj. jakkoli sofistikovanou tradiční etickou teorií.

Zdá se, že v situaci, kdy dílčí vědění a protipřírodní síly kultury rostou rychleji než naše souhrnné pochopení světa, se kulturní determinační základnou adekvátní morálky (vedle jejího biologického zakotvení) musí stát nová opora: srozumitelné evolučně ontologické minimum. Kultura je totiž systém s vnitřní informací, jíž je kultura duchovní. Přirozené i umělé fyzické prostředí, není-li světonázorově interpretováno, působí na lidskou psychiku patrně méně formativně než ideje, hodnoty a regulativy duchovní kultury. Před ontologickou racionalitou, která kdysi nebyla s to vysvětlit morálku, a která sama dočasně ustoupila před diktátem dílčí vědecké racionality a objevené technologie, se tak v krizové civilizační situaci otevírá prostor pro ještě závažnější úkol: poprvé pomáhat morálku konstituovat. Platí-li evolučně ontologický předpoklad, že morálka je sice biologický zakotvená,[11] ale že jako univerzální regulativ lidského chování vzniká až procesem socializace (učení) v té které kultuře, pak ani nynější ontologické prázdno, ani dílčí racionalita a působení předmětných kulturních struktur, žádoucí novou morálku formovat nemohou.[12] Morálku, která by nebyla v rozporu s komplexními predispozicemi v lidském genomu a která by pomohla ohroženou kulturu předvídavě ochránit před katastrofou, může v dysfunkční kultuře formovat patrně jen široká, ontologicky podepřená světonázorová racionalita.

Takový úkol ovšem předpokládá – pomineme-li nezbytnost strukturní přestavby kultury – rozšiřovat evolučně ontologický koncept bytí a tak znovu navázat na spontánní „biofilní výchovu“ našich vzdálených předků. Předpokládá to vhodně vzdělávat veřejnost, tj. už ve škole žákům ukazovat, že příroda je nejstarší, nejširší a nejmocnější tvořivou subjektivitou, že je hodna úcty a morálního respektu, který musí být hlubší, než byl tradiční respekt k člověku. Protože však ani ontologický koncept přírody, ani ontologický koncept kultury nejsou teoreticky rozpracované, evolučně ontologické minimum nové morálky se zatím nejen obtížně vytváří, ale také se obtížně rozšiřuje. Brání tomu vládnoucí predátorské duchovní paradigma, a to jak svým zpředmětněním v kulturním systému, tak v podobě zpráv šířených sdělovacími prostředky. Příznivé podmínky pro šíření nového ontologického minima, účinkem podobné někdejšímu tlaku přirozených ekosystémů, však paradoxně vznikají ve fázi viditelného poškozování Země kulturou. Absolutní moc přírody nad člověkem i kulturou, z níž se lidstvo na čas jakoby osvobodilo rozvojem vědy a techniky, se tak znovu navrací, i když bohužel jako hrozba vyhynutí našeho biologického druhu.[13]

Table of Contents

O autorech

Předmluva

Úvod

Část I Ontologické základy etiky

1. Etika tradiční, podnikatelská a environmentální

1.1 Co je etika

1.2 K předpokladům konstituování etiky podnikání

1.2.1 Podnikatelská etika v širším smyslu

1.2.2 Etika podnikání v užším smyslu

1.3 K předpokladům konstituování environmentální etiky

2. Evolučně ontologické pojetí člověka, přírody, kultury

3. Ekonomika a příroda

3.1 Příroda, kultura, ekonomika

3.3 Problém konstituování biofilní ekonomiky

4. Práce, technika, příroda

4.2 Tři technologické úrovně práce

4.3 Příroda a budoucnost lidské práce

5. Výchova a vzdělání pro globalizovanou kulturu

Část II Environmentální etika

2. Definice základních pojmů

3. Ekonomismus

3.1 První přiblížení a stručný historický exkurz

4. Environmentalismus (nové zelené ideologie)

4.2 Základní koncepty v environmentální etice

5. Ekonomismus kontra environmetalismus

Část III Etika v podnikatelské praxi

3. Etika v přístupu k výrobním faktorům

4. Společenská odpovědnost podnikání

6. Strategie CSR a nové formy firemní odpovědnosti

8. Podnikatelská etika na mezinárodních trzích