Jojo Moyes

FOREIGN FRUIT

Copyright © Jojo’s Mojo Ltd, 2003

Translation © 2018 by Tamara Chovanová

Jacket design © 2018 by Emil Křižka

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5976-8

Charlesovi Arthurovi a Cathy Runcimanovej

„Každý má v sebe vlastnú minulosť ako stránky zatvorenej knihy, ktorú pozná naspamäť a jeho priatelia si môžu prečítať iba jej názov.“

VIRGINIA WOOLFOVÁ

Prológ

Mama mi raz povedala, že identitu muža, za ktorého sa ide dievča vydať, zistí tak, že ošúpe jablko a hodí celú šupku za seba. Tak sa vždy vytvorí písmeno. Alebo aspoň niekedy. Mama zúfalo chcela, aby všetko vyšlo, a odmietala priznať, že to vyzerá ako sedmička alebo dvojka, a z ničoho nič vytiahla kadejaké béčka a déčka. Aj keď som nepoznala nikoho s menom, ktoré by sa začínalo na B alebo D.

Ale v prípade Guya som nepotrebovala jabĺčko. Vedela som to od prvej chvíle, hneď ako som ho uvidela. Poznala som jeho tvár tak jasne ako vlastné meno. Tá tvár ma odvedie od rodiny, bude ma ľúbiť, zbožňovať, budeme mať spolu krásne deti. Na tú tvár budem bez slova hľadieť, keď bude odriekať manželský sľub. Tú tvár uvidím každé ráno ako prvú aj poslednú v sladkom dychu noci.

Vedel to? Pravdaže vedel. Chápete, zachránil ma. Ako rytier, ibaže v zablatenom šate, nie v žiarivej zbroji. Rytier, ktorý sa vynoril z tmy a vyniesol ma do svetla. Teda do čakárne na železničnej stanici. Kým som čakala na nočný vlak, obťažovali ma vojaci. Bola som na tanečnej zábave so svojím šéfom a s jeho manželkou a ušiel mi vlak. Vojaci boli podgurážení a nedali mi pokoj, nemienili sa zmieriť s odmietnutím, hoci som veľmi dobre vedela, že s vojakmi sa nemám rozprávať, odtiahla som sa od nich čo najďalej a sadla som si na lavičku v rohu. Ale oni sa ťahali čoraz bližšie ku mne, až sa jeden z nich začal za mnou načahovať, usiloval sa, aby to vyzeralo ako žart, a ja som sa hrozne bála, bolo to neskoro v noci a nablízku som nevidela ani nosiča, ani nikoho iného. Stále som im hovorila, aby mi dali pokoj, ale nechceli odísť, odmietli. Jednoducho ďalej otravovali. A vtedy sa najvyšší z nich – vyzeral ako surovec – pritlačil ku mne, na tvári strnisko, z úst mu páchlo, a povedal mi, že budem jeho, či sa mi to páči, alebo nie. Samozrejme, chcela som kričať, ale nedokázala som zo seba dostať ani slovo, totálne som zmeravela od strachu.

A vtedy prišiel Guy. Vrútil sa do čakárne, pobúrený, čo si ten chlap o sebe myslí, a vyhlásil, že mu to spočíta. Potom sa postavil proti tým trom, chvíľu naňho nadávali a jeden z nich zdvihol päste, potom ešte raz, naposledy zanadávali a zbabelo utiekli.

Triasla som sa a bolo mi do plaču a on ma posadil na stoličku a ponúkol mi pohár vody, aby som sa utíšila. Bol taký láskavý. Taký milý. A povedal, že počká so mnou, kým mi nepríde vlak. Aj počkal.

A práve tam, pod žltými staničnými svetlami, som sa mu prvý raz pozrela do tváre. Teda skutočne pozrela. A vedela som, že je to on. Naozaj on.

Keď som o tom neskôr povedala mame, ošúpala jablko dookola a hodila mi šupku ponad plece. Mne sa zdalo, že vzniklo písmeno D, mama do dnešného dňa prisahá, že to bolo jasné G. Ale vtedy sme mali šúpanie jabĺk dávno za sebou.

Časť prvá

1

Freddie znova vracal. Tentoraz jasne trávu, trčala spenená v smaragdovej mláčke pri vysokom bielizníku, niektoré steblá ani neboli porušené.

„Koľko ráz ti to mám hovoriť, trdlo?“ zvolala Celia. Práve stúpila do mláčky v letných sandáloch. „Nie si kôň.“

„Ani krava,“ dodala Sylvia od kuchynského stola. Starostlivo lepila obrázky domácich spotrebičov do výstrižkového albumu.

„Nijaké zviera. Mal by si jesť chlieb, nie trávu. Tortu. Normálne potraviny.“ Celia si vyzula topánku, držala ju v prstoch nad kuchynským drezom. „Fuj, si nechutný. Prečo to stále robíš? Mami, povedz mu. Mal by to aspoň po sebe odpratať.“

„Utri to, Frederick môj zlatý.“ Pani Holdenová sedela v kresle pri kozube a hľadala v novinách, kedy budú v televízii vysielať Dixon z Dock Greenu. To ju zamestnávalo, odkedy pán Churchill rezignoval. Ale aj odkedy mala problémy s manželom. Samozrejme, zmienila sa iba o pánu Churchillovi. Povedala Lottie, že ona a pani Antrobusová doteraz pozerajú všetky epizódy, ten program je jednoducho skvelý. Ale ona a pani Antrobusová ako jediné obyvateľky Woodbridge Avenue vlastnili televízor a s radosťou rozprávali svojim susedom, aké úžasné sú takmer všetky programy.

„Odprac to, Freddie. Fuj! Prečo ja mám brata, ktorý žerie žrádlo určené zvieratám?“

Freddie sedel na dlážke pri kozube, v ktorom sa nekúrilo, a chodil malým modrým nákladiakom hore-dolu, nadvihujúc rožky na koberci. „To nie je zvieracie žrádlo,“ zamrmlal spokojne. „Boh povedal, aby sme to jedli.“

„Mami, teraz berie meno Božie nadarmo.“

„Nemal by si hovoriť Boh,“ vyhlásila Sylvia rázne a prilepila obrázok mixéra na ružový papier. „Zrazí ťa na zem.“

„Som si istá, že Boh nespomínal trávu, Freddie môj zlatý,“ povedala pani Holdenová roztržito. „Celia moja drahá, mohla by si mi podať okuliare? Tuším tie noviny tlačia čoraz menším písmom.“

Lottie trpezlivo stála pri dverách. Prežila dosť únavné popoludnie a túžila čím skôr sa dostať von. Pani Holdenová trvala na tom, aby jej ona a Celia pomohli upiecť snehové pusinky na cirkevný bazár, hoci obe dievčatá pečenie neznášali, a Celii sa po desiatich minútach podarilo uliať, vyhlásila, že ju bolí hlava. Takže Lottie musela počúvať lamentovanie pani Holdenovej nad bielkami a cukrom a predstierala, že nevidí, ako nervózne šermuje rukami a v očiach má slzy. Tie hrozné pusinky boli teraz konečne upečené a uložené v dózach na mastnom papieri a, čuduj sa svete, Celiina bolesť hlavy akoby zázrakom pominula. Celia si obula sandále a naznačila Lottie, že už idú. Prehodila si cez plecia sveter a narýchlo si v zrkadle prihladila vlasy.

„Tak kam idete, dievčatá?“

„Do kaviarne.“

„Do parku.“

Celia a Lottie to povedali naraz, potom na seba vyplašene pozreli, akoby si to navzájom vyčítali.

„Ideme aj tam, aj tam,“ vyhlásila Celia rázne. „Najprv do parku, potom na kávu.“

„Budú sa pusinkovať s chlapcami,“ ozvala sa Sylvia, ešte vždy sklonená nad albumom. Strčila si koniec vrkoča do úst. Podchvíľou si ho vyťahovala hodvábne mokrý.

„Mmmmmmmmua. Fuj! Cmuk-cmuk.“

„Nepite veľa kávy. Dobre viete, že z toho musíte chodiť na záchod. Lottie, srdiečko, daj pozor, aby Celia nepila veľa kávy. Najviac dve šálky. A o pol siedmej nech ste nazad.“

„Na hodine náboženstva sme sa učili, že zem sa o nás postará,“ Freddie zdvihol pohľad.

„A vidíš, zjedol si trávu a bolo ti zle,“ podotkla Celia. „Nemôžem uveriť, že ho nevieš donútiť, aby to po sebe upratal, mami. Jemu sa všetko prepečie.“

Pani Holdenová si vzala okuliare, pomaly si ich dala na nos. Tvárila sa ako človek, ktorému sa len tak-tak darí udržať na hladine rozbúreného mora a tvrdí, že je na suchej zemi, hoci očividne nie je. „Freddie, choď povedať Virginii, aby priniesla handru. Dobrý chlapec! A ty, milá Celia, sa netvár tak zhrozene. Lottie, naprav si blúzku, srdiečko. Vyzeráš čudne. Tak teda, dievčatá, dúfam, že nejdete obzerať tú novú paniu, však nie? Nechceme, aby si myslela, že obyvatelia Merhamu sú nejakí dedinčania a len postávajú s otvorenými ústami.“

Na chvíľu zavládlo ticho – Lottie videla, ako Celii zružoveli uši. Ona ich nemala ani trochu teplé, za tie roky sa naučila hocičo zapierať aj pred tvrdšími ľuďmi. „Z kaviarne pôjdeme rovno domov, pani Holdenová,“ vyhlásila Lottie rázne. Samozrejme, mohlo to znamenať čokoľvek.

Bol to deň veľkého rozruchu, ľudia prichádzali sobotnými vlakmi z Liverpool Street, iní, len o niečo menej bledí, sa neochotne vracali do mesta. V takýchto dňoch po chodníkoch chodili chlapci a tlačili narýchlo zmontované drevené vozíky dovysoka naložené kuframi. Za nimi kráčali vyčerpaní muži v pekných letných oblekoch, držali popod pazuchu manželky a tešili sa, že za pár pencí môžu začať každoročnú dovolenku ako králi. Alebo aspoň nemusia vláčiť svoje kufre do hotela.

Takže ten príchod takmer nikto nevidel a nehovoril o tom. Pravda, okrem Celie Holdenovej a Lottie Swiftovej. Sedeli na lavičke v mestskom parku s výhľadom na štvorkilometrové nábrežie a fascinovane hľadeli na sťahovacie auto, zelenú kapotu bolo pod borovicami ledva vidieť, ligotala sa v popoludňajšom slnku.

Pod nimi sa doľava ťahali vlnolamy ako tmavé zuby na hrebeni, odliv sa valil po mokrom piesku, drobné postavičky čelili nezvyčajne silnému vetru. Neskôr sa dievčatá zhodli na tom, že príchod Adeline Armandovej sa takmer rovnal príchodu kráľovnej zo Sáby. Teda, keby sa kráľovná zo Sáby rozhodla prísť v sobotu počas najrušnejšieho týždňa mernhamskej letnej sezóny. To znamenalo, že všetci ľudia – pani Colquhounsová, Aldermanovci Elliottovci, domáce panie z Parade a im podobní –, na ktorých sa normálne dalo spoľahnúť, že posúdia extravagantné spôsoby nových prichádzajúcich s plnými nákladnými autami kufrov, s veľkými obrazmi, na ktorých neboli portréty členov rodiny ani cválajúce kone, ale veľké farebné machule namaľované bez nejakej predlohy, s množstvom kníh a artefaktov, očividne zahraničných, nestáli mlčky pri bránkach a nepozorovali vytrvalú procesiu, ktorá mizla v dome na nábreží postavenom v štýle art deco, dlho neobývanom. Stáli v rade u mäsiara na Marchant Street alebo sa ponáhľali na stretnutie spolku majiteľov penziónov.

„Pani Hodgesová vravela, že pochádza z kráľovskej rodiny. Maďarskej alebo akej.“

„To nemyslíš vážne.“

Celia hľadela na priateľku s vyvalenými očami. „No vážne. Pani Hodgesová sa rozprávala s pani Anstyovou, ktorá pozná právnika alebo koho, kto mal na starosti dom, a skutočne je to nejaká maďarská princezná.“

Dolu pod nimi si rodiny uchmatli kúsky pláže, rozdelili si ich medzi sebou a teraz sedeli za pásikavými vlnolamami alebo sa uchýlili pred búrlivým morským vetrom do plážových chatiek.

„Armandová nie je maďarské meno.“ Lottie zdvihla ruku, aby jej vlasy prestali liezť do úst.

„Ach! A to ako vieš?“

„Je to blbosť, nemyslíš? Čo by maďarská princezná robila v Merhame? Určite by sa radšej usadila v Londýne. Alebo na Windsorskom hrade. Nie v tejto ospalej diere.“

„Určite nie v tvojich končinách Londýna,“ poznamenala Celia opovržlivo.

„Nie,“ pripustila Lottie, „nie v mojich končinách Londýna.“ Z Lottiných končín Londýna nepochádzal nikto zaujímavý. Východné predmestie bolo obstavané narýchlo vybudovanými továrňami, z jednej strany stáli chrbtom k plynárňam, z druhej strany k celým hektárom nevábnych slatín. Keď ju v prvých rokoch vojny evakuovali do Mernhamu, musela sa pretvarovať, keď sa jej súcitní dedinčania pýtali, či jej chýba Londýn. A rovnako ju ohromilo, keď sa jej pýtali, či jej chýba rodina. Potom sa prestali pýtať.

Lottie sa v skutočnosti vrátila domov na dva roky pred koncom vojny, ale potom – po množstve horúčkovitej korešpondencie medzi Lottie a Celiou a často vyslovovanom názore pani Holdenovej, že pre Celiu je dobré, že má priateľku vo svojom veku, no okrem toho človek musí niečo urobiť pre komunitu, nie? –, ju pozvali, aby sa vrátila do Mernhamu, najprv len na prázdniny, ale časom sa prázdniny zmenili na školský rok. A teraz Lottie brali, akoby patrila do rodiny Holdenovcov, možno nie ako pokrvná príbuzná a určite nie na ich spoločenskej úrovni (toho prízvuku z East Endu sa nikdy nezbaví), no stala sa súčasťou dediny a už sa o jej prítomnosti prestalo hovoriť. Okrem toho v Mernahme boli zvyknutí, že ľudia prichádzajú a nevracajú sa domov. To malo na svedomí more.

„Vezmeme tam niečo? Kvety? Aby sme mali zámienku ísť dnu…?“ Lottie videla, že Celia sa cíti zle pre tie predchádzajúce poznámky – teraz nasadila úsmev Moiry Shearerovej, pri ktorom jej bolo vidieť spodné zuby. „Nemám peniaze.“

„Nie kúpené. Vieš, kde nájdeme pekné poľné kvety, bude dosť aj pre tvoju mamu.“ Lottie si uvedomovala, že v poslednej vete znel náznak roztrpčenia.

Dievčatá vstali z lavičky a pobrali sa na kraj parku, kde železné zábradlie označovalo začiatok chodníka na útese. Lottie často chodila po tejto trase za letných večerov, keď ju zmohli hluk a potláčaná hystéria domu Holdenovcov. Rada počúvala čajky a chriaštele poletujúce vo vetre nad jej hlavou – vtedy si pripomínala, kto je. Takéto sebapozorovanie by pani Holdenová považovala za neprirodzené, alebo aspoň prehnané, takže Lottina kytica bola dobrou zámienkou. Ale keď takmer desať rokov žila v cudzom dome, naučila sa obozretnosti, citlivo vnímala potenciálne domáce turbulencie, akoby odporujúce faktu, že ešte celkom nevyšla z puberty. Koniec koncov bolo dôležité, aby ju Celia nevnímala ako konkurenciu.

„Videla si, ako tam nesú škatule na klobúky? Najmenej sedem, nie?“ Celia sa sklonila. „Čo toto?“

„Nie, tie kvety za pár minút zvädnú. Natrhajme z týchto fialových. Tam pri veľkej skale.“

„Musí mať kopu peňazí. Mama hovorí, že také čosi stojí majland. Rozprávala sa s dekoratérmi a vraj tam bol totálny bordel. Odkedy sa MacPhersonovci presťahovali do Hampshiru, nikto tam nebýval. To je asi… koľko? Deväť rokov?“

„Neviem. S MacPhersonovcami som sa nikdy nestretla.“

„Obaja boli príšerne nudní, ona nosila topánky deviatky. Podľa pani Anstyovej tam nie je jediný poriadny kozub. Je to tam spustošené.“

„Záhrada je samá burina.“ Celia zastala. „Ako vieš?“

„Zopár ráz som tadiaľ prešla, keď som bola na prechádzke.“

„Ty líška prešibaná! Prečo si ma nevzala so sebou?“

„Nechcela si sa prechádzať.“ Lottie pozrela poza ňu na nákladné auto a zmocnilo sa jej tiché vzrušenie. Boli zvyknuté, že ľudia prichádzali – koniec koncov do Merhamu sa chodilo na dovolenky, letnú sezónu dokazovali noví návštevníci, prichádzali a odchádzali celkom ako príliv a odliv –, ale predstava, že ten veľký dom bude znova obývaný, vniesla do uplynulých dvoch týždňov isté očakávanie.

Celia sa znova venovala kvetom. Keď si ich ukladala do kytice, vietor jej zdvihol vlasy, zaviali jej ako zlatá plachta. „Myslím, že otca nenávidím,“ vyhlásila a pohľad zrazu uprela na obzor.

Lottie zmeravela. Večere Henryho Holdena so sekretárkou radšej nekomentovala.

„Mamina je hlúpa. Jednoducho sa tvári, že sa nič nedeje.“ Na chvíľu zavládlo ticho prerušované iba prenikavým škrekotom čajok nad nimi. „Páni, už sa neviem dočkať, kedy odtiaľto vypadnem,“ vyhlásila napokon.

„Mne sa tu páči.“

„Áno, ale ty sa nemusíš dívať, ako sa tvoj otec strápňuje.“ Celia sa obrátila k Lottie, otrčila jej ruku s kvetmi. „Tak. Myslíš, že to stačí?“

Lottie pozrela na kvety. „Fakt tam chceš ísť? Chceš zízať na jej veci?“

„A ty nie, matka predstavená?“

Dievčatá sa na seba usmiali a rozbehli sa k mestskému parku, svetre a sukne za nimi len tak viali.

Príjazdová cesta k vile Arcadia bola kedysi kruhová, susedia si ešte vždy spomínali na rady dlhých nízkych áut, ktoré s vrzgotom zastávali na štrku pred vchodom, potom pôvabne pokračovali dookola a vyšli cestičkou. Kedysi to bol významný dom, situovaný medzi železničnou traťou (tá poloha bola taká dôležitá, že domy v Mernhame označovali slovami „vonku“ a „vnútri“). Dom postavil Anthony Gresham, najstarší syn waltonovských Greshamovcov, keď sa vrátil z Ameriky, tam si zarobil majetok výrobou zdanlivo obyčajného strojového zariadenia, ktoré kúpila firma General Motors. Hrdo vyhlásil, že chce, aby dom vyzeral ako dom filmovej hviezdy. V Santa Monice videl dom, ktorého majiteľkou bola slávna herečka nemého filmu – bol to dlhý, nízky biely dom s veľkými sklenými plochami a menšími okienkami ako na lodi. Podľa neho ten dom mal pôvab a hovoril o nových svetoch a odvážnej žiarivej budúcnosti (Iróniou osudu jeho budúcnosť nebola dlhá – zahynul ako štyridsaťdvaročný, zrazilo ho auto. Rover.). Keď dom konečne dostavali, niektorých Mernhamčanov vydesila jeho modernosť a dôverne sa jeden druhému sťažovali, že tam „nezapadá“. Takže keď sa jeho ďalší obyvatelia, spomínaní MacPhersonovci, o pár rokov z domu vysťahovali, daktorým starším dedinčanom zvláštne odľahlo, hoci nahlas to nepovedali. Severná strana príjazdovej cesty teraz úplne zarástla burinou, pri bránke, pri ktorej sa kedysi začínal chodník k moru, ju ukončilo černičie a baza. To vyvolalo veľkú nespokojnosť a nadávky šoférov dodávkových vozidiel, keď vyložili posledný náklad a usilovali sa vycúvať jeden okolo druhého, ale nedalo sa, bránilo im v tom auto, ktoré prišlo po nich.

Lottie a Celia chvíľku postávali, pozorovali červené tváre a spotené čelá mužov – ešte vždy nosili dnu nábytok, až kým z domu nevybehla vysoká žena s dlhými gaštanovými vlasmi prísne stiahnutými do uzla, mávala zväzkom kľúčov a prosila: „Vydržte chvíľku. Počkajte. Presuniem ho ku kuchynskej záhrade.“

„Myslíš, že to je ona?“ zašepkala Celia, nevysvetliteľne prikrčená za stromom.

„Odkiaľ to mám vedieť?“ Lottie zatajila dych, Celiino tajnostkárstvo v nej vyvolalo rozpaky. Tisli sa k sebe, vykukovali spoza stromu, pridŕžali si široké sukne, aby im ich nerozvievalo.

Žena si sadla do auta a pozrela na prístrojovú dosku, akoby rozmýšľala, čo má robiť.

Potom si úzkostlivo zahryzla do spodnej pery, naštartovala, hodila spiatočku, zhlboka sa nadýchla a vystrelila dozadu, pričom vrazila do prednej mriežky sťahovacieho auta.

Na chvíľu zavládlo ticho, potom jeden z chlapov nahlas zahrešil a ozvalo sa dlhé trúbenie. Vtedy žena zdvihla hlavu a dievčatá si uvedomili, že si zrejme zlomila nos. Všade bola krv – na svetlozelenej blúzke, na rukách, dokonca aj na volante. Sedela vystretá na sedadle, mierne ohromená, pozrela sa dolu a začala hľadať niečo, čím by zastavila krvácanie.

Lottie sa rozbehla cez trávnik zarastený burinou, v ruke mala vreckovku. „Nech sa páči,“ dobehla k žene vo chvíli, keď sa okolo auta zhlukli kričiaci ľudia. „Vezmite si vreckovku. A zakloňte hlavu.“

Celia pribehla za Lottie a dívala sa na ženinu zakrvavenú tvár.

„Musel to byť hrozný náraz,“ nadhodila.

Žena prijala vreckovku. „Veľmi ma to mrzí,“ povedala šoférovi nákladného auta. „Mám problémy s hádzaním rýchlostí.“

„Nemali by ste jazdiť,“ vyhlásil šofér, ktorý mal brucho také veľké, že mu ho nestačila zakryť široká zelená zástera. V ruke držal zvyšok predného reflektora. „Veď ste sa ani nepozreli do spiatočného zrkadla.“

„Myslela som, že som zaradila jednotku. Tá je hneď vedľa spiatočky.“

„Odpadol vám nárazník,“ poznamenala Celia vzrušene.

„Veď to ani nie je moje auto. Ach bože!“

„Pozrite sa na môj reflektor! Budem musieť kúpiť nový. A to chce čas a peniaze.“

„Samozrejme.“ Ľútostivo prikyvovala.

„Počujte, nechajte tú dámu na pokoji. Utrpela poriadny náraz.“ Pri dverách na aute sa zjavil tmavovlasý muž v svetlom ľanovom obleku. „Len mi povedzte, akú škodu ste utrpeli, a ja to vyrovnám. Frances, ublížila si si? Zavolám doktora?“

„Nemala by jazdiť,“ vyhlásil šofér a krútil hlavou.

„Vy ste nemali stáť tak blízko,“ Lottie nahnevalo, že nie je ohľaduplný. Šofér si ju nevšímal.

„Veľmi ma to mrzí,“ zamrmlala žena. „Ach bože! Pozrite na moju sukňu.“

„No tak, koľko? Pätnásť šilingov? Libru?“ Mladší muž vybral z vnútorného vrecka za hrsť bankoviek a zopár odrátal. „Nech sa páči, vezmite si to. A týchto päť je za oštaru.“

Šoféra to uspokojilo – auto pravdepodobne ani nie je jeho, premýšľala Lottie. „No, predpokladám, že to stačí.“ Rýchlo schoval peniaze, jeho utrpenie očividne zmiernilo rozhodnutie nepokúšať šťastie. „Predpokladám, že sme tu skončili. Poďme, chlapi.“

„Pozri sa na jej sukňu,“ zašepkala Celia a strčila do priateľky. Francesina sukňa siahala takmer po členky. Výrazný vzor vŕbových halúzok pôsobil zvláštne staromódne.

Lottie skúmala oblečenie tej ženy: topánky vyzerali ako z eduardovských čias, okolo krku dlhá šnúra guľatých jantárových korálikov. „Bohémi!“ zasyčala škodoradostne.

„Tak poď, Frances. Ideme dnu, prv než zašpiníš celé auto.“ Mladý muž si strčil do kútika úst cigaretu, jemne chytil ženu za lakeť a pomohol jej vystúpiť.

Keď kráčala k domu, zrazu sa zvrtla. „Ach, tvoja krásna vreckovka je celá od krvi.“ Zastala, pozrela na ňu. „Ty si miestna? Poď dnu a daj si s nami čaj. Poviem Marnie, aby ju namočila. Aspoň to môžem urobiť. George, zavolaj Marnie, prosím ťa. Bojím sa, že ja by som len bľabotala.“

Lottie a Celia pozreli na seba.

„To by bolo od vás veľmi milé,“ povedala Celia. Až keď sa za nimi zatvorili dvere, Lottie si uvedomila, že kvety zrejme nechali na príjazdovej ceste.

Keď Celia vošla do vstupnej haly, už si nebola istá. V skutočnosti tak prudko zastala, až nesústredená Lottie vrazila nosom do Celiinho temena. Niežeby Celia mala prirodzený sklon váhať (mladší súrodenci ju prezývali Ostré lakte), bolo to spôsobené tým, že sa ocitla rovno oproti veľkému plátnu opretému o zábradlie oproti dverám. Na tej pastóznej olejomaľbe sa nakláňala dozadu nahá žena. A v nie veľmi cudnej polohe, ako Lottie usúdila podľa jej rúk a nôh.

„Marnie? Marnie, si tam?“ George ich viedol po dlažbe okolo pobalených škatúľ. „Marnie, mohla by si priniesť teplú vodu? Frances si narazila nos. A keď už budeš pri tom, mohla by si uvariť čaj? Máme návštevu.“

Z priľahlej izby sa ozvala tlmená odpoveď a zvuk zatvárania dverí. Keďže na zemi neboli koberce ani nábytok, zvuk sa v tom prázdnom priestore odrážal v ozvene od kamennej podlahy. Celia chytila Lottie za rameno. „Myslíš, že máme zostať?“ zašepkala. „Zdajú sa mi nejakí… rýchli.“

Lottie sa obzerala okolo seba po nadmerne veľkých obrazoch, zrolovaných kobercoch poopieraných o steny ako starí páni, africkú drevorezbu ženy s veľkým bruchom. Bolo to úplne iné než v domoch, ktoré poznala: v maminom nabitom tmavom dome plnom dubového nábytku a lacných porcelánových sošiek, kde sa vznášal pach uhoľného prachu a varenej zeleniny a ozývalo sa hučanie premávky alebo pokriky susedových detí hrajúcich sa na dvore. Iné než u Holdenovcov, v rozľahlom, útulnom rodinnom dome, ktorý bol napodobeninou tudorovského štýlu a cenili si ho pre to, čo vypovedal, ale aj pre to, čo obsahoval. Nábytok zdedili a správali sa k nemu s úctou – zrejme s väčšou úctou než k jeho obyvateľom. Nemohli naň klásť šálky a nemohli sa oň opierať deti. Ako oznámila pani Holdenová, všetko treba „odovzdať ďalej“, akoby oni iba strážili tie kusy dreva. Ich dom bol vždy pripravený na prijatie iných ľudí, pekný „pre dámy“ a útulný pre doktora Holdena, „keď sa vráti domov“, a pani Holdenová akoby bola krehký malý kráľ Canute, zúfalo sa usilovala zatlačiť do úzadia nevyhnutnú špinu.

A teraz tu bol tento dom – biely, žiarivý, cudzí, zvláštne hranatý s dlhými, nízkymi nepriehľadnými oknami a guľatými okienkami, cez ktoré bolo vidieť more, plný zvláštnych, chaoticky naaranžovaných exotických pokladov. V tom dome akoby z každého predmetu vyžarovala história, bohatý zahraničný pôvod. Vdýchla vôňu toho domu, slaný vzduch, ktorý za tie roky vnikol do stien a teraz ho prerážala vôňa čerstvej maľovky. Aké fascinujúce! „Čaj môžeme, nie?“ Celia váhala, skúmala jej tvár. „Len to nepovedz mame. Znepokojilo by ju to.“

Nasledovali zamračenú Frances do obývačky zaliatej svetlom zo štyroch okien, z ktorý bol výhľad na záliv, dve stredné okná boli zapasované do polkruhovej steny. Pri najvzdialenejšom okne vpravo sa dvaja muži pechorili s garnižou a s ťažkým závesom, vľavo v rohu kľačala mladá žena a ukladala knihy do zasklenej knižnice.

„Je to Julianovo nové auto. Bude zúriť. Mala som to nechať na teba, bol by si ho premiestnil ty.“ Frances si sadla na stoličku, pozerala na vreckovku, či je na nej čerstvá krv.

George jej do veľkého pohára nalial brandy. „Ja to s Julianom vybavím. Ale čo nos? Vyzeráš ako Picassov obraz, dievča moje. Netreba zavolať doktora? Adeline? Poznáš tu nejakého doktora?“

„Môj otec je doktor,“ ozvala sa Celia. „Ak chcete, zavolám mu.“ Lottie chvíľu trvalo, kým si všimla tretiu ženu. Sedela vystretá v strede malej pohovky, nohy v členkoch prekrížené, ruky spojené vpredu, akoby vôbec nevnímala chaos naokolo. Vlasy, modročierne ako havranie perie, jej padali dolu vo vlnách, oblečené mala červené orientálne hodvábne šaty, nemoderne dlhé, priliehavé, na nich vyšívané sako, na ktorom sa pávy pýšili perím dúhových farieb. Veľké tmavé oči jej zvýrazňovala čierna linka, ruky mala drobné ako dieťa. Sedela tak nehybne, že keď kývla hlavou na pozdrav, Lottie sa takmer strhla.

„Nie je to skvelé? Tak teda, George, už si nám našiel stráž.“ Žena sa pomaly, sladko usmiala, akoby sa večne zabávala. Nedal sa určiť jej prízvuk, možno v ňom bolo cítiť náznak francúzštiny, rozhodne pôsobil cudzo. Hovorila ticho, zastretým hlasom, v ktorom znel pobavený podtón. Pokiaľ išlo o jej oblečenie a mejkap, vyzerala nemožne. S takým niečím veru nemali skúsenosti, aj keď ich výchova nebola obmedzená len hranicami Mernhamu. Lottie to fascinovalo.

Pozrela na Celiu a v jej tvári videla svoj nasprostastý výraz.

„Adeline, toto je – ach bože, ani som sa nespýtala, ako sa voláte.“ Frances zdvihla ruku k ústam.

„Celia Holdenová. A Lottie Swiftová,“ povedala Celia a pritom čudne prešľapovala z nohy na nohu. „Bývame za parkom. Na Woodbridge Avenue.“

„Dievčatá boli veľmi milé a požičali mi vreckovku,“ vysvetľovala Frances. „Celkom som ju zničila.“

„Chúďa moje.“ Adeline chytila Frances za ruku.

Lottie ju pozorovala, čakala, že ju uteší jemným stiskom, potľapkaním. Namiesto toho ju nežne pohladila, zdvihla jej ruku k svojim rubínovým ústam a rovno tam pred všetkými sa k nej bez zábran sklonila a pobozkala ju. „To je hrozné.“

Na chvíľu zavládlo ticho.

„Ach, Adeline,“ zašepkala Frances smutne a odtiahla si ruku. Lottie sa neodvážila pozrieť na Celiu, tento bizarný prejav intímnosti jej vyrazil dych.

Ale Adeline sa po chvíli znova obrátila do miestnosti a na perách jej žiaril megawattový úsmev. „George, nespomínala som ti, že Sebastian bol taký milý a poslal nám zo Suffolku artičoky a vajíčka cíbikov. Môžeme si to dať na večeru.“

„Vďakabohu.“ George podišiel k chlapom pri okne, pomohol im s garnižou. „Nemal som chuť na rybu s hranolčekmi.“

„Nebuď taký snob, miláčik. Som si istá, že tu majú skvelé ryby s hranolčekmi, však, dievčatá?“

„My veru nevieme,“ odvetila Celia náhlivo. „Chodíme iba do ozajstných reštaurácií.“

Lottie si zahryzla do jazyka, spomenula si, ako minulú sobotu sedeli s bratmi Westerhousovcami na múriku pri mori a jedli zo zamastených novín raju.

„Prirodzene.“ Hovorila ticho, apaticky, so slabým prízvukom.

„Tak sa patrí. Tak mi povedzte, dievčatá, čo je najlepšie na živote v Mernhame?“

Celia a Lottie pozreli na seba.

„Nie je tu toho veľa,“ začala Celia. „V skutočnosti je tu dosť nuda. Máme tu tenisový klub, ale ten je v zime zatvorený. A máme tu aj kino, ale premietač je často chorý a nemajú zaňho náhradu. Ak chcete niečo nóbl, musíte ísť do Londýna. Tak to robí väčšina z nás. Teda, ak sa chceme dobre zabaviť – ísť do divadla alebo skvelej reštaurácie…“ Hovorila rýchlo, usilovala sa tváriť nonšalantne, ale potkýnala sa na vlastných klamstvách.

Lottie pozrela na Adelininu tvár, jej úsmev pôsobil bezvýrazne, zľakla sa, že táto žena ich odpíše. „More,“ vyhlásila náhle.

Adeline k nej obrátila tvár, mierne zdvihla obočie.

„More,“ zopakovala Lottie a usilovala sa nevšímať si Celiin zúrivý výraz. „Teda to, že žijeme rovno pri mori. To je tu najlepšie. Celý čas ho počuť v pozadí, cítiť ho, kráčate po brehu a vidíte, ako je zem zakrivená… dívate sa a uvedomujete si, že pod hladinou sa deje všeličo, čo nikdy neuvidíme a nebudeme o tom vedieť. Je to ako veľké tajomstvo na našom prahu… A búrky. Keď sa vlny valia cez múr, vietor fúka tak silno, až sa stromy prehýbajú ako tráva, povedzte a pozorujete to znútra, kde je teplo, útulne a sucho…“ Zháčila sa, všimla si, ako sa na ňu Celia pobúrene díva.

V tom tichu znelo jej dýchanie neprirodzene hlasno.

„To sa mi zdá dokonalé,“ vyhlásila Adeline a oči tak upierala na Lottie, až sa dievča začervenalo. „Už teraz som rada, že sme sem prišli.“

Table of Contents

Prológ

Časť prvá

1