Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Československé tankové síly 1945–1992

Vladimír Francev

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz,

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

jako svou 4900. publikaci

Odpovědná redaktorka Danuše Martinová

Sazba Q point

Fotografie: Vladimír Francev, archiv autora, fotoarchiv Vojenský ústřední archiv/Vojenský historický archiv

Praha (VÚA/VHA), Jiří Frýba (J. F.)

Fotografie na obálce Vladimír Francev

Počet stran 232

Vytiskla Tiskárna PROTISK, s.r.o., České Budějovice

© Grada Publishing, a.s., 2012

Cover Design © Q point, 2012

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-247-4029-4

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8149-5 ve formátu PDF

ISBN 978-80-247-8150-1 ve formátu EPUB

ZKRATKY POUŽITÉ V TEXTU:

A

armáda

AZ

Automobilové závody

AZKG

Automobilové závody K. Gottwalda

AZ–1

Autozbrojovka č. 1

BVP

bojové vozidlo pěchoty

ČSOB

Československá samostatná obrněná brigáda

ČSLA

Československá lidová armáda

čstb

1. československá samostatná tanková brigáda

FSC

Fabrika samochodow cieziarowych

go

generální oprava

HTS

Hlavní technická správa

mb

mechanizovaná brigáda

md

mechanizovaná divize

MNO

Ministerstvo národní obrany

motd

motorizovaná divize

mp

mechanizovaný pluk

msd

motostřelecká divize

msp

motostřelecký pluk

MZO

Ministerstvo zahraničního obchodu

NDR

Německá demokratická republika

OA

obrněný automobil

OT

obrněný transportér

pd

pěší divize

POV

Prapor obrněných vlaků

PPS

Podpoljanské strojárne

PS

Pohraniční stráž

rd

rychlá divize

RVHP

Rada vzájemné hospodářské pomoci

sd

střelecká divize

SFRJ

Socialistická federativní republika Jugoslávie

SSSR

Svaz sovětských socialistických republik

SVO

Střední vojenský okruh

TAS

Tanková a automobilní správa

tb

tanková brigáda

td

tanková divize

TKOV

těžký kolejový obrněný vůz

TOZ

Tankový opravárenský závod

tp

tankový pluk

tppp

tankový pluk přímé podpory

tpr

tankový prapor

TS

Tankový sbor

ts

(1.) tankový sbor

TS

Martin Turčianské strojárne M.

tsdp

tankosamohybný dělostřelecký pluk

tsp

tankosamohybný pluk

TTS

Tanková technická správa

ttsp

těžký tankosamohybný pluk

TU

Tankové učiliště

TVP

tank všeobecného použití

tz

tanková základna

UV KSČ

Ústřední výbor (KSČ)

VD

Velitelství dělostřelectva

VHJ

Výrobně hospodářská jednotka

VO

Vojenská oblast

VOZ

Vojenský opravárenský závod

VS

Varšavská smlouva

VT

vyprošťovací tank

VTMV

Velitelství tankového a mechanizovaného vojska

VTÚ

Vojenský technický ústav

VTV

Velitelství tankového vojska

VVO

Východní vojenský okruh

VVTP

Vojenskovýzkumný tankový polygon

VZS

Výzkumné zkušební středisko

VŽKG

Vítkovické železárny K. Gottwalda

VŽV

Velitelství ženijního vojska

ZHN

zbraně hromadného ničení

ZJVS

Závody J. V. Stalina

ZKJV

Závody K. J. Vorošilova

ZTR

Záložní tanková rota

ZTS

Závody ťažkého strojárstva

ZVIL

Závody V. I. Lenina

ZVO

Západní vojenský okruh

ÚVOD

Je hluboká noc a operační důstojník na velitelství 1. tankové divize ve Slaném přijímá od nadřízených složek rozkaz k vyhlášení bojového poplachu. Během minuty drnčí zvonky telefonů dozorčích u tankistů ve Strašicích, Rakovníku a Žatci, u motostřelců v Lounech i u dělostřelců v Terezíně. Tisíce rozespalých mužů seskakují se svých kavalců, chvatně se oblékají, z beden a stojanů berou své osobní zbraně a běží ke garážím. Motory stovek tanků, bojových vozidel pěchoty a obrněných transportérů zaburácí. Do 45 minut musí všechny útvary divize opustit kasárna a během tří hodin od vyhlášení poplachu dosáhnout určených prostorů soustředění v západních Čechách.

Mezitím vybraní postarší záložníci, vyburcovaní okresními vojenskými správami, obíhají byty svých mladších kolegů, kteří mají doplnit počty vojska v poli tak, aby divize mohla v plné síle do dvanácti hodin od prvního signálu vyrazit vpřed na západ k německé hranici. Nejen 1. tanková divize, ale také 9. tanková a tři motostřelecké divize udržovaly po desetiletí tuto bojovou pohotovost nejvyššího stupně k provedení bleskového úderu. Tato ocelová pěst prvního sledu Československé lidové armády, následována neméně silnou druhou vlnou, měla rozdrtit vše, co by jí stálo v cestě napříč Německem a Francií.

Kdo ze statisíců českých a slovenských mužů, kteří prošli základní vojenskou službou v průběhu řady let, by si nepamatoval tento úporně nacvičovaný a hluboce nenáviděný scénář? Přitom žádný z nich netušil, jakou roli jim stratégové v Moskvě chystali ve smrtelné hře, která by tímto jejich útokem začala. Proč armáda socialistického Československa vytvořila a udržovala v bojeschopném stavu arzenál téměř 5000 tanků a 6000 dalších obrněných vozidel? Jak se stalo, že se celé národní hospodářství muselo podřídit tomu, aby v hlubokém míru vychrlily továrny ročně více než 800 tanků, přičemž většina z nich byla určena cizím armádám?

Tyto otázky, dnes již zdánlivě zaznívající z hloubi československé historie, vyžadují odpovědi. Vždyť do pozice tankové velmoci byla naše země vmanévrována za vynaložení obrovských finančních prostředků a s nasazením desetitisíců lidí. Tohoto programu se účastnily stovky podniků, českoslovenští vývojoví pracovníci dosáhli v oboru obrněných vozidel pozoruhodných úspěchů a obchod s touto ceněnou komoditou jen kvetl. Konec 80. let však přinesl náhlý politický i hospodářský zvrat a tankový boom v Československu přirozenou cestou náhle skončil. Podepsané mezinárodní odzbrojovací smlouvy i změna obranné strategie přinesly rychlou redukci stavu obrněných vozidel a v tomto překotném procesu došlo na konci roku 1992 k zániku Československa a tím i jeho armády, kterou si rozdělily nástupnické republiky – Česká a Slovenská.

Hlavní zdroj obrněných vozidel v roce 1945 – kolony tanků Československé samostatné obrněné brigády

Stihače ST-I na přehlídce v roce 1948

1

ZDROJE PRO VYBUDOVÁNÍ POVÁLEČNÉHO ČESKOSLOVENSKÉHO TANKOVÉHO VOJSKA

V květnu 1945 po osvobození Československa, po šesti letech nacistické okupace, rozbití státní struktury a devastace v důsledku druhé světové války, nastal čas opět vybudovat ozbrojené síly. Předválečná československá armáda, stejně jako armády v okolních nově vznikajících státech, se mohla opřít o zkušenosti svých vojáků v bojích první světové války s používáním obrněných vozidel. Proto s nimi počítala ve své sestavě od samého počátku, navíc díky vyspělému průmyslovému zázemí i s tím, že je bude získávat z domácích zdrojů.

Standardní tank předválečné československé armády LT vz. 35 (Škoda Š-II-a)

Dne 7. července 1922 vznikl Prapor útočné vozby, kterýmžto pojmem se označovala v předválečném Československu veškerá obrněná vozidla. Prapor sestavený ze 6 obrněných vlaků, 14 obrněných automobilů a jediného tanku, roztroušených po různých posádkách, měl své velitelství východně od Prahy v Milovicích, kde byl po jejich soustředění vytvořen pevný organizační základ tohoto druhu vojska v rámci československé armády. Přestože se útočná vozba v průběhu 30. let rozrostla na čtyři pluky se stovkami obrněných vozidel, nikdy nezískala statut samostatné zbraně a počítalo se s ní jen jako s podpůrným prostředkem pěchoty či jezdectva.

V březnu 1939, kdy v důsledku německé okupace Čech a Moravy a následného odtržení Slovenska zanikla československá armáda, čítala její útočná vozba na 350 tanků, 70 tančíků a stejný počet obrněných automobilů, vesměs domácí konstrukce a výroby. V té době zaujímalo Československo v oboru vývoje a produkce tanků v celosvětovém měřítku poměrně významnou pozici, neboť nejenže plně pokrývalo svoji domácí potřebu, ale úspěšně konkurovalo světovým zbrojním velmocím v jejich vývozu. Za pouhé čtyři poslední roky meziválečné existence proniklo se svými tanky a tančíky do armád Rumunska, Jugoslávie, Íránu, Švédska, Švýcarska a Peru, což zde mělo, jak ještě dále uvidíme, své pokračování i v poválečném období.

Německá okupace a vypuknutí druhé světové války přinesly v průběhu následujících šesti let nebývalý rozmach zbrojní výroby v Protektorátu Čechy a Morava i na Slovensku v pobočkách protektorátních koncernů, pochopitelně plně v německé režii. Předváleční finální výrobci obrněných vozidel, Škodovy závody v Plzni a Českomoravská-Kolben-Daněk (ČKD), za války Böhmisch-Mährische Maschinenfabrik (BMM) v Praze, svoje postavení nejenže neztratily, ale dokonce se staly významnými dodavateli této techniky pro armády Německa a jeho vazalů.

Montážní hala ČKD (BMM) v Praze s prvními vyrobenými Hetzery v roce 1944

Předchůdce Hetzeru, stihač tanků Marder III s kanonem 7,5 cm PaK40

Týkalo se to zejména ČKD, které vyrábělo velice povedený lehký tank Praga TNH-P, zavedený československou armádou jako LT vz. 38 a objednaný ve 150 kusech, ale už pro německé ozbrojené síly pod označením Pz Kpfw 38 (t). V polovině roku 1942, kdy byla jeho výzbroj oproti novým tankům protivníka již nedostatečující, jej na výrobních linkách vystřídaly stihače tanků Marder III a samohybná děla Grille, navazující na jeho konstrukci. Na jaře 1944 se pak zde rozjel rozsáhlý program Jagdpanzer 38 (t), produkující až do konce války tankové stihače Hetzer, stále těžící z firemního konstrukčního základu použitého poprvé v roce 1935. Celkem se tato nadčasová konstrukce realizovala v letech 1939–1945 v počtu 5716 kusů obrněnců všech verzí, což významně přispělo k vyzbrojení německé armády.

Škodovy závody dostaly na počátku okupace od svých německých nadřízených jako hlavní úkol vyrábět děla a odpovídající munici. Tanková produkce tady byla s výjimkou deseti lehkých tanků dodaných Bulharsku zastavena. Plzeňské oddělení speciálních vozidel se stalo na pět let pouze opravnou pro škodovácké lehké tanky LT vz. 35, sloužící v německé armádě jako Pz Kpfw 35 (t), a pro nejstarší německý typ Pz Kpfw I. Svůj střední tank T-21 však Škodovka uplatnila v Maďarsku, kde se vyráběl licenčně jako Turán, v počtu 424 kusů.

Slovenští tankisté při výcviku se svými nejrozšířenějšími tanky LT-38

Do roku 1944 v Plzni běžela linka na výrobu šasí s kolopásovými podvozky obrněných transportérů HKL 6p. A konečně od srpna 1944 začaly z Plzně vyjíždět opět kompletní obrněná vozidla, tentokráte tankové stihače Hetzer, vyráběné v licenci pražského konkurenta. Byly jich zde objednány tisíce, ale do konce války se podařilo vyexpedovat pouze 766 kusů. Oba závody tak v důsledku válečné výroby značně zvýšily svoji kapacitu a modernizovaly technologické postupy, avšak Spojenci je v samém závěru války silně rozbombardovali. Poválečné Československo proto mělo svoji tradiční tankovou výrobní základnu ve značně poničeném stavu, nicméně dokázalo ji brzy uvést znovu do provozu a využít pro opravy a nové dodávky obrněných vozidel.

Dalším specializovaným závodem byla již před válkou vojenská továrna v Přelouči, sloužící pro opravárenské účely československé armády pod názvem Autozbrojovka č. 1. Ani tu nenechali Němci za války zahálet a rozšířili ji na opravnu tanků a samohybných děl širokého spektra typů, takže získala v tomto oboru značné zkušenosti. Přeloučskou opravnu konec války zastihl nepoškozenou v plném provozu, takže se mohla ihned zapojit do práce ve prospěch původního majitele.

Tato výrobní a opravárenská základna, samozřejmě s napojením na další stovky podniků nejrůznějšího zaměření, představovala pro velení nové československé armády jistotu, že budou plánované počty obrněné techniky naplněny. S vývojem a dodávkami domácích obrněných vozidel se počítalo od samého počátku, ovšem až v perspektivě několika následujících let. Bezprostředně po válce vznikající tankové vojsko se budovalo na základě materiálu dovezeného zahraničními československými jednotkami, jen v malé míře doplněném ukořistěnými obrněnci, téměř výlučně protektorátní výroby.

K využití německého materiálu, rozpracovaného v obrovských sériích u výrobců, ale hlavně zanechaného v různém stavu po celém území republiky wehrmachtem v tisícových počtech, se československé velení stavělo zprvu odmítavě. Toto stanovisko se však brzy změnilo, když se nenaplnila očekávání rychlých dodávek tanků ze Sovětského svazu, a tak v letech 1946–1950 tyto zdroje poskytly na 500 bojových obrněných vozidel a téměř 1000 obrněných transportérů.

Jako předzvěst zařazení materiálů tohoto původu lze považovat ustavení první domácí jednotky obnovené útočné vozby 5. května 1945 v průběhu Pražského povstání. Pod velením několika předválečných důstojníků „útočňáků“, jak si tehdy říkali, se podařilo shromáždit různorodou skupinu obrněnců z pražských továren, nádraží i kořistní a nasadit ji do bojů. Po jejich skončení tato povstalecká jednotka pokračovala v zajišťování německých obrněných vozidel v Praze a okolí, čímž bylo získáno několik desítek tankových stihačů, samohybných děl, lehkých tanků a kolopásových transportérů. Ty pak po vytřídění posloužily k základnímu vybavení dvou nově postavených tankových brigád.

Druhým domácím zdrojem pro tvorbu poválečných tankových sil československé armády se stala útočná vozba zaniklé Slovenské republiky. Zde se však fakticky jednalo pouze o přínos personální, neboť její materiál s výjimkou pěti tanků LT-38, které přežily válku jako četa ochrany prezidenta v jeho sídle v Bratislavě, byl v průběhu Slovenského národního povstání ztracen. Pikantní je, že se Slovensko po svém odtržení 14. března 1939 ocitlo v postavení satelita Německa a jeho armáda se aktivně účastnila tažení nacistů do Polska a Sovětského svazu. Teprve v létě 1944 část slovenské armády v domácím zázemí zorganizovala povstání a deklarovala se jako součást armády československé. Prakticky všichni příslušníci její elitní součásti – Pluku útočnej vozby – se do povstání zapojili a tak se rehabilitovali. Každopádně tito ostřílení tankisté znamenali pro vznikající nové československé tankové vojsko nezanedbatelný přínos.

Bezprostředně po skončení války se však hlavním zdrojem pro tuto složku armády staly zahraniční jednotky československé armády, které se v průběhu války zformovaly v Sovětském svazu a Anglii. V obou případech se jednalo o tankové útvary na stupni brigády, organizované podle tabulek hostitelských armád, což znamenalo, že měly velmi rozdílnou materiální a personální naplněnost. V době, kdy dorazily do svých prostorů soustředění na území Československa, byly čerstvě doplněny prakticky na tabulkové stavy a jako všestranně vybavené a vycvičené útvary vytvořily základ organizace tankového vojska.

V rámci 1. československé samostatné brigády v SSSR se vytvořila první tanková jednotka – prapor – dne 26. července 1943 a v jejích třech rotách po doplnění bylo po deseti lehkých tancích T-70M, středních T-34/76 a obrněných automobilech BA-64B. Tankový prapor se účastnil od 5. listopadu bojů o ukrajinské hlavní město Kijev a své první frontové nasazení skončil až v březnu 1944, kdy v jeho stavu zůstaly pouze dva tanky T-34/76 se slavnými jmény LIDICE a ŽIŽKA, jakož i pět obrněných aut.

Po personálním doplnění byl k 1. dubnu 1944 povýšen na 1. československý tankový pluk a přesně po čtyřech měsících na 1. československou samostatnou tankovou brigádu (1. čstb). Její tabulkový stav měl činit 65 tanků, ale ve skutečnosti vstupovala 8. září do těžkých bojů na Dukle vyzbrojena dvěma T-70M, čtyřmi T-34/76, třemi T-34/85 a jedním samohybným dělem SU-85. Až do února 1945 bojovala brigáda v hornatém terénu polsko-slovenského pomezí za velkých ztrát, tankovým materiálem doplňována jen sporadicky.

T-34/85 při přehlídce 1. československé samostatné tankové brigády v květnu 1945

>

Po stažení z fronty se konečně dočkala nových tanků a dostatečně personálně obsazena téměř 1500 vojáky a vyzbrojena 69 tanky zahájila 10. března 1945 z polského území útok na Ostravu. Tuhé boje trvaly až do 5. května a 1. čstb v nich ztratila mnoho svých příslušníků a přišla také o valnou většinu svého pancéřového materiálu, neboť nebyla doplňována. Prakticky bez oddechu její zbylé tanky vyrazily 7. května na pomoc povstalcům v Praze a tři z nich skončily svoji bojovou cestu 10. května 1945 ráno symbolicky před Pražským hradem. Ze stavu brigády zbylo po válce pouze 15 tanků: jeden lehký T-70M a 14 středních – čtyři T-34/76 a deset T-34/85, ovšem již 17. května dostala dalších 42 tanků T-34/85. Jednotka disponovala také šesti obrněnými automobily BA-64B, přidělenými velitelským četám, a dále třemi britskými obrněnými transportéry Universal Carrier u průzkumné čety. Dalších 55 kusů BA-64B a asi desítka Carrierů, které přijely s ostatními jednotkami 1. československého armádního sboru z východu, prakticky bojově nasazeny nebyly.

Zvláštním doplňkem se stalo osm těžkých tanků IS-2, které 1. československé tankové brigádě věnovala sovětská 42. gardová brigáda těžkých tanků, působící s ní ve stejném prostoru. S nimi se 1. čstb předvedla poprvé 17. května při přehlídce v centru Prahy, ale do konce roku se jejich stav zredukoval na pouhých pět kusů z důvodu nemožnosti technicky je udržet v provozu. Těžké tanky tak zůstaly i v budoucnosti v československé armádě okrajovou kategorií.

Dne 18. května 1945 začaly překračovat západní hranice Československé republiky dlouhé kolony vozidel nejpočetnější tankové jednotky, která se měla stát základem pro pozdější tankové vojsko. Jednalo se o Československou samostatnou obrněnou brigádu z Velké Británie, která 12. května 1945 zahájila přesun z oblasti svého nasazení u Dunkerque na francouzském pobřeží. Se svými 6000 muži, 271 tanky, 51 obrněnými auty a 205 obrněnými transportéry to byla impozantní síla, která se předvedla Pražanům kompletně 30. května 1945 při přehlídkovém průjezdu středem města.

Tank Challenger ze stavu Československé samostatné obrněné brigády při květnové přehlídce v Praze

Počátky této vlastně jediné bojové pozemní československé jednotky na západní frontě je možno najít již po evakuaci zbytků pěší divize, která se vytvořila z Čechů a Slováků ve Francii, do Anglie v roce 1940 po rozpadu fronty. Ti zde v srpnu na základě rozhodnutí exilové československé vlády a svolení britských vojenských orgánů dali základ k vybudování samostatné brigády o dvou pěších praporech, nasazené na východním pobřeží v obranných pozicích proti případné německé invazi. Když byl v roce 1943 stažen do Anglie i 200. lehký protiletadlový pluk, který se vytvořil v Africe a bojoval u Tobruku, bylo rozhodnuto přeformovat československé pozemní síly na obrněnou brigádu s cílem využít ji po otevření západní fronty v Evropě na pevnině.

Tak ke dni 1. září 1943 vznikla Československá samostatná obrněná brigáda (ČSOB), jejíž hlavní údernou silou se měly stát střední, tzv. křižníkové tanky (podle britské kategorizace). V její výzbroji se nejprve objevily – jako výcvikové – tanky typu Crusader, které od února 1944 doplňovaly mohutnější tanky Cromwell. Po důkladném výcviku osádek byla v souvislosti s vyloděním Spojenců v Normandii vyhlášena pro brigádu mobilizace, což znamenalo její doplnění personálem a materiálem na válečné počty. Po téměř dvou měsících, kdy její výcvikové tanky až na 12 nejméně opotřebovaných Cromwellů vyměnili za nové bojové stejného typu a doplnili stavy ostatních obrněných vozidel, začalo konečně 30. srpna 1944 její naloďování a v průběhu následujícího týdne se ocitla v Normandii.

Na pevnině byla doplněna dalším materiálem a po řadě stmelovacích cvičení 8. října 1944 převzala od Britů svůj úsek fronty na perimetru kolem obklíčeného severofrancouzského přístavu Dunkerque. Tím začalo její bojové nasazení, poněkud netypické pro mobilní tankovou jednotku, neboť zaminovaný a částečně zaplavený terén kolem obléhaného přístavu prakticky anuloval její výhodu pohyblivosti. Ke slovu tak přišla pouze palebná síla tankových děl z pevných pozic za minimálního manévrování, neboť nepočetné výpady proti nepřátelským pozicím vedly k neúměrným ztrátám. Není proto divu, že brigádě nevelel tankista, ale zkušený dělostřelec generál Liška. Do jeho rukou pak 9. května 1945 složil velitel pevnosti Dunkerque, viceadmirál Frisius, kapitulaci.

V průběhu své bojové činnosti utrpěla ČSOB malé materiální ztráty, které byly průběžně doplňovány. Zároveň docházely postupně doplňky na tabulkové počty, přičemž před odjezdem do vlasti v květnu 1945 byly vyměněny ojeté tanky Cromwell za nové, a dorazilo také 22 lépe vyzbrojených tanků typu Challenger. Všechny pak absolvovaly cestu z Francie do západních Čech na podvalnících, takže na nové místo svého působení dorazily ve velmi uspokojivém technickém stavu.

Celkově lze říci, že valná většina tanků a dalších obrněných vozidel československých zahraničních jednotek svými parametry i technickým stavem představovala pro vznikající tankové vojsko značný přínos, ale pro vytvoření skutečně solidního tankového vojska jich bylo příliš málo. A tak se naplnění plánovaných stavů nově stavěných útvarů stalo úkolem pro nastávající mírové období, přičemž bylo nutno využít ve velké míře i německých obrněných vozidel, ukořistěných na území republiky.

Table of Contents

Zkratky použité v textu:

Úvod

Zdroje pro vybudování poválečného československého tankového vojska