Renata Bhujun

Kým hviezdy svietia

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Renata Bhujun 2013

Design © Motýľ design 2013

Cover photo © carol_anne/Fotky & Foto

Slovak edition © Vydavateľstvo Motýľ 2013

ISBN: 978-80-89482-83-2

Poďakovanie:

Mame: Milujem ťa, mami!

Sestre Tine,

Neteri Sabke a synovcovi Šimonkovi: za to, že pri mne vždy stojíte.

Priateľom: Lydke, Renke, Majke a Stankovi, pretože mi vždy vrátite chuť do života.

Vy všetci ste korením môjho bytia. Ďakujem!

Keď sa zázrak nekoná...

I.

„Ty mi vôbec, ale vôbec nerozumieš. A už pekne dlho!“ Iveta oduto našpúlila pery a letela dolu schodmi zo svojej izby.

„Okamžite sa vráť! Rozumieš! Si zmaľovaná ako šľapka, takto von jednoducho nepôjdeš!“ muž v role otca sa za ňou nemilosrdne rozbehol. Zastavila pri dverách, myklo ňou, keď z plných pľúc skríkol: „Stoj!“ Jej belasé oči sa zúžili do nenávistnej štrbiny, naopak, z tých čiernych, otcových, šľahalo tisíc zúrivých plameňov. Keď ju dostihol, tón jeho hlasu mierne zmäkol: „Ivetka, prečo mi to robíš? Ja len nechcem...“ Nenechala ho dopovedať. „Celý život som pre teba ako luft a odrazu toľká pozornosť.“ Neunikol mu jej sarkazmus. „Si sa prebral z kómy?“ bodala čerstvá sedemnástka.

„Takto sa so mnou zhovárať nebudeš!“ plamene v jeho očiach sa znovu rozblčali.

„Lebo čo? Vyprdneš sa na mňa ako na mamu?! Spravila to kvôli tebe!“ zúrivo sa vydralo z mladého hrdla.

„Ja som sa na nikoho...“ opäť nedokončil vetu. Otcova ruka zareagovala skôr, ako stihol mozog vyhodnotiť situáciu. Vyletela a neminula.

„Úbožiak!“ zvolala, statočne pregĺgajúc slzy, a tresla za sebou dvermi. Stál meravo, bez náznaku pohybu. Výčitka a spomienka na milovanú Petru ho paralyzovala. Aj ona, presne ako teraz Iveta, špúlila pery, keď sa zlostila. Práve jej razancia a živelnosť mu tak učarovali. Je celkom ako jej matka, vyhodnotil. Zo zadumania ho prebral zvuk štartujúcej motorky. Prudko sa pohol ku dverám, stihol však už len zvolať za plavými vlasmi vytŕčajúcimi z prilby: „Iveta!“

S hlavou zvesenou medzi plecami sa pomaly vrátil do haly, preletel pohľadom po starožitnom nábytku, nie však preto, že by sa chcel opájať jeho krásou. Ten pohľad bol spomienkou na blízku bytosť, to ona všetko tak vkusne zariadila, ona tomuto domu vdýchla život, zatiaľ čo on... Deväťdesiatkilové telo dopadlo ako bezduché do mohutného kresla, rukami objal oválne opierky. Nielenže ich objal, zvieral ich z celej sily. Och, Petra, ako toto všetko zvládnem? Teraz tak veľmi potrebuje matku. Prsty sa mu zúfalo zaborili do vlasov, ktoré farebne ladili s očami. Vždy bol na to pyšný, ale teraz, rokmi, už medzi nimi vznikla menšia odlišnosť; sem-tam je ich čerň presvetlená striebornými pramienkami. Nie, nepôsobia ani trochu rušivo, ba práve naopak, štyridsaťpäťročnému mužovi dodávajú šmrnc. Dokonca pristanú aj k mierne vytŕčajúcemu bruchu, ktoré prehralo niekoľkoročný boj v posilňovni, a svoju muskulatúru odovzdalo sadielku.

Z izby na prízemí sa vynorila drobná postava. Pomalým tempom, za pomoci francúzskej barly, žena, matka a stará matka v jednom, kráčala smerom k nešťastníkovi v hale. Jej vysoko položený hlas vôbec nekorešpondoval s útlou, ba priam chorľavo pôsobiacou postavou. Človek by čakal, že z takého tela ledva začuje hlások. A tu pravý opak. Energia, čo sa Márii drala z hlasu, presycovala celé okolie.

„Mám síce silnú artritídu, ale sluch mi, chvalabohu, funguje,“ uštipačne poznamenala, keď sa po veľkej námahe usadila do kresla oproti synovi. „Vilo, tvoja dcéra je v kritickom veku. Tu žiadne zákazy nepomôžu. To akoby si prilieval olej do ohňa. Mal by si sa s niekým poradiť. Možno s jej triednou alebo Evou...“ posledné slovo akoby prehltla, ale pozornému synovi neuniklo. Prudko vyskočil z kresla. „Mama, prestaň! Čo by mohla Eva vedieť o výchove dospievajúceho decka? Ona sama žiadne nemá.“

„Ale Eva je zdravotná sestra, a tie sú dnes už takmer na úrovni lekárov. Okrem toho sa venuje ľuďom v krízových situáciách. V neposlednom rade je to sestra tvojej ženy a Ivetkina krstná matka,“ stará dáma dokončila argumentáciu a razantne ju potvrdila úderom paličky o podlahu. Vilo odvrátil pohľad od prísnych očí sedemdesiatročnej matky a pohol sa smerom k balkónu.

„Veď ty ani nevieš, s kým sa stretáva. Akých má kamarátov. Aj ten, čo tu stále obskuruje na tej motorke. Kto to je? Vieš?“ štipľavý hlas doliehal za ním na terasu. „Vidieť, že nepozeráš krimi-noviny. Vedel by si, čo všetko...“

„Preboha, mama. Prestaň! Čo si myslíš, že neviem, v akej dobe žijem?“ hnevlivo prešiel okolo matky v snahe skryť sa za ťažkými dvermi pracovne vpravo pod schodiskom.

„Táák, to je všetko, čo vieš! Zatvoriť sa za dubovými dvermi a pracovať. To je na prvom mieste. Decko ti vyrástlo a ty ani nevieš, kedy. Veď ona má pravdu! Správaš sa k nej, akoby tu ani nebola. A keď si náhodou všimneš, že máš aj dcéru, tak sa to skončí fiaskom!“ dáma opäť hnevlivo udrela palicou o podlahu. „Och, občas mám poriadnu chuť pretiahnuť ťa touto palicou po chrbte,“ zahundrala si sama pre seba a s námahou vstala. Idem ja radšej do kuchyne. Ivetka má rada parené buchty a aj keď ma tieto moje ručiská už tak neposlúchajú, idem zamiesiť cesto. Ešteže máme technické vymoženosti a nemusím cesto sama miesiť ako kedysi, pousmiala sa. A ty, hnevlivo pozrela smerom k ťažkým dverám synovej pracovne, ty si tam len pekne spytuj svedomie. V živote si narobil dosť zla, zničil toľké mladé životy, tak sa nečuduj, že ani s tebou sa život nemazná. Na jej tvári bolo aj po rokoch vidno sklamanie a hnev zároveň. Tvár poznačená útrapami života sa razom zmenila na vysušenú špongiu. To on pomohol otcovi do hrobu. Myšlienky jej vírili hlavou v rytme mixéra a bolestivo bodali, boleli viac ako artritída, ktorá jej pomaly znetvorovala telo. Celé roky sa snažila synovi odpustiť, zabudnúť na všetko, čo spôsobil, čo spustošil. Ešteže Eva stála pri nej a pomáhala jej s výchovou Ivetky, inak nevie, ako by všetko dopadlo. Prsty, rovnako poznačené zákernou chorobou, zotreli slzu, ktorá jej akoby mimochodom vypadla z oka. Ďalším slzám zabránili kľúče štrkotajúce v zámke.

„Dobrý deň, pani Mária,“ do kuchyne vstúpila kučeravá ryšavka.

„To si ty?“ tvár domácej ožila.

„Áno, je po ôsmej, prišiel môj čas. Znovu dám dom do vzorného poriadku. Teda, niežeby tu bol neporiadok, ale ja som tu nato, aby som urobila poriadok poriadku,“ hrkotavo sa zasmiala a plesla si dlaňou po čele. „Teda, ja tomu dávam, však?“

Stará žena mala rada túto mladú tárajku. Potajme si ukrojovala z jej elánu a energie, vždy pri nej pookriala. Bola ako slnko, ktoré sa vynorí spoza čiernych mrakov uprostred búrky. „Poď, ty hrkálka! Ponúkni sa. Biela káva a chlieb s maslom a s mojou malinovou marmeládou tu už na teba čakajú. A potom si môžeš robiť ten poriadok poriadku,“ nedalo jej nezasmiať sa. Ohnutý chrbát sa jej ešte viac zohýbal od zadúšajúceho smiechu a ledva dodala: „Veľa nejedz, nechaj si miesto aj na buchty.“ Z misky „kysky“ vybrala vláčne cesto. S láskou ho položila na pracovnú dosku kuchynskej linky. „Je ako pavučinka,“ pochválila hmotu.

„Vy pokušiteľ! Ako k tomu príde moja snaha o zdravý životný štýl?“

„No veď hej, napchávate sa kdejakými čudami, čo vám šikovne podsúvajú v reklame. Zapamätaj si, dušinka! Treba jesť všetko, ale s mierou. A hlavne, nenapchávať sa neskoro večer. Všetci sa kamsi ponáhľajú, a tak do seba hádžu kadečo. Potom sa čudujú, že kysnú ako toto cesto,“ zasmiala sa. „A potom zase utrácajú za rôzne prípravky na chudnutie, a čo ja viem, čo všetko. Och, je to celé poriadne uderené na hlavu,“ uzavrela svoju prednášku. „A, nezabudni, Táňa, čo si mi sľúbila,“ kuchárka šikovne plnila a tvarovala buchty. Tánine veľké zelené oči ju s údivom pozorovali a ešte viac sa zväčšili. Ústa plné sladkej dobroty prestali prežúvať. Pokrútila hlavou, naznačujúc, že si na nijaký sľub nespomína.

„No povedala si mi, že ma vezmeš na hrádzu a budeš ma učiť jazdiť na kolieskových korčuliach. Či nie?“ Predstava krehkej spoločníčky na korčuliach zaútočila na plné ústa, ktoré nápor emócie nevydržali a začali sa nekontrolovateľne smiať. V snahe nevyprsknúť sa takmer pridusila. No aj tak nezabránila tomu, aby niekoľko omrviniek neskončilo na zemi. Vyskočila zo stoličky a papierovou vreckovkou začala čo najrýchlejšie zahladzovať stopy.

„Tak, a teraz už máš čo čistiť, Tánička,“ so širokým úsmevom dodala šibalka s artritídou.

„Pani Mária? Mne je ľúto, že vám chodím upratovať len trikrát do týždňa. Verte mi, že aj keby ste mi platili len polovicu z toho, čo dostávam, i tak by som k vám chodila s radosťou. Vy ste jednoducho skvelá,“ dovolila si objať krehkú ženu od chrbta. Poznali sa už takmer dva roky a prejav tejto dôvernosti vychádzal z jej spontánnej povahy. S pani Máriou si veľmi dobre rozumie, tak prečo by ju neobjala. Poďakovala sa za fantastické raňajky a odobrala sa do malej miestnosti, vľavo od kuchyne, kde sa zvyčajne prezliekala. O chvíľu už v izbe na poschodí priadol vysávač.

Mária vložila do hrnca várku buchiet a myšlienky v hlave sa jej opäť rozvírili. Aj Ivetka bola takáto štebotavá. No asi rok je ako vymenená. Zhovorčivá je čoraz menej, doma sa vôbec neohreje. Dávno ju nepočula smiať sa, švitoriť po dome, tancovať. Kam sa vytráca moje dievčatko? Túžila stať sa lekárkou, aj prospech v škole napovedal, že sa jej sen naplní. Avšak teraz je stará pani zmätená. Vilo bol už niekoľkokrát v škole ohľadne jej zhoršujúceho sa prospechu a nie veľmi aktívnej účasti na vyučovaní. A čo tým vyriešil? Nič. Zase na ňu len navrieskal, zakázal to či ono. Ach. Starou matkou už zase prebehla zlosť na syna. Čo sa to deje s ľuďmi v tomto dome? Akoby to tu umieralo. Z úvah ju vyrušilo buchnutie dubových dverí. Začula ešte synov beh cez chodbu a potom už len pištiace pneumatiky čierneho BMW. Stŕpla.

♦ ♦ ♦

„Ahoj, Eva, ďakujem, že si mi zavolala,” povedal zronene.

„Mám službu, tak keby nie ja, zavolal by z traumatológie niekto iný,” oznamovala mu s rutinou profesionála. Navonok žiadne emócie. A predsa, jej vnútro nasalo úzkosť, ktorá trhala srdce bolesťou a z pľúc vysávala všetok kyslík. „Poď, zavediem ťa za ňou, teraz je na JIS-ke” mierne ho potiahla za lakeť. Poslušne ju nasledoval.

K posteli pristupoval opatrne, akoby čo i len najmenší pohyb mal odviať ten kúsok života z dcérinho tela. „Ivetka,” zašepkal. Chcel povedať viac, ale stiahnuté hrdlo a zlepené pery usúdili, že tu sú všetky slová zbytočné. Kľakol si vedľa postele a jemne sa dotkol štíhlych prstov. „Ako je na tom?” prehovoril ťažkopádne.

„Jej stav je vážny, Vilo. Rozsah poranenia hlavy pre opuch ešte nie je jasný. Povedala by som to asi takto: Tu pomôže už len zázrak. Ale ja som len sestra, bude lepšie, ak ťa odvediem za lekárom.”

„Nie, nie teraz. Neskôr. Ako je to možné? Veď mala prilbu.”

„Vodič bol namieste mŕtvy, Ivetku odhodilo, prilba bola úplne niekde inde, len nie na jej hlave. Vleteli priamo pod dodávku. To je všetko, čo viem. Vlastne nie,” upravila si prameň plavých vlasov, ktorý sa jej vymanil spod štipca na hlave. Podišla bližšie k posteli. Vilo na ňu zúfalo hľadel. Otcovské dlane stále zľahka zvierali ruku dcéry. Eva odhrnula prikrývku: „Pozri,” ukázala smerom k nohám netere. Pobozkal dcérinu ruku a prešiel k miestu, ktoré mu plavovláska v rovnošate naznačila.

„Čo mám vidieť okrem tých podliatin?”

„Aha,” ukázala smerom k prstom na nohách, „to sú vpichy od ihiel,” dokončila so zadrhnutým hlasom. Snažil sa zaostriť zrak; vidieť drobné stopy skazy bez okuliarov bolo však preňho priam nemožné.

„Ty si si skutočne nič nevšimol? To, ako vypadá, zmeny správania, prospechu…” šľahla po ňom vyčítavým pohľadom.

On len nechápavo zavrtel hlavou. Všetko, čo jeho sluch práve zachytil, sa mu zdalo cudzie, nemohlo sa to predsa týkať jeho dcéry. Nie, nie, nie!!! Strašný výkrik sa snažil predrať cez jeho stiahnuté hrdlo. Iveta nie! Bože, prosííím! kričalo celé vnútro.

„Žiaľ, potvrdili to aj testy, Vilo.” Pokľakol opäť vedľa postele a hlavu zaboril do prikrývky, ktorá zahaľovala nehybne ležiace telo. „A to, žiaľ, nie je všetko, Vilo. Ivetka je HIV pozitívna.” Telo atraktívnej moletky sa začalo chvieť pod tlakom zadržiavaného žiaľu, ktorý sa do nej zahryzol a ujedal z jej sebaistoty, elánu a chuti žiť.

♦ ♦ ♦

„Pre dnes mám hotovo,” oznamovala Táňa, prichádzajúc ku dverám miestnosti, kde sa prezliekala.

„Tánička, príď potom nachvíľu za mnou,“ hlas domácej panej k nej rezonoval z terasy. „Poď, sadni si sem ku mne,“ potľapkala po bledohnedej poduške na ratanovom kresle, keď sa kučery zjavili vo výklenku francúzskeho okna. „Pripravila som nám citronádu. Vonku je poriadne horúco, no tu nám vysoké dreviny zabezpečia kúsok tône. Ten môj Vilo tak náhle zmizol, že som zostala celá nesvoja. Budem veľmi rada, keď mi ešte chvíľu budeš robiť spoločnosť. Teda, ak ťa to nebude obťažovať,“ kútikom oka pozrela na Táňu.

„Ale kdeže, to je v pohode, učiť sa budem aj tak až v noci. Dajte, ja nalejem,“ načiahla sa za oroseným džbánom.

„Si milá, ďakujem ti,“ pomaly uchopila pohár, avšak nenapila sa. Táňa pocítila akési napätie. Bola si takmer istá, že hostiteľka jej chce niečo povedať, len nevedela, či to bude dobrá alebo zlá správa.

„Dlho som uvažovala,“ odkašľala si stará dáma a pomaly začala. Táňa spozornela. „Ver mi, že dosť dlho,“ zopakovala a pozrela sa mladej žene priamo do očí. „Táni, chcem ti navrhnúť, aby si sa k nám nasťahovala, teda... ako podnájomníčka. V podkroví, veď vieš, je krásna izba, ktorá zíva prázdnotou. Mne dobre padne spoločnosť, a ty by si mala viac súkromia na učenie ako teraz v spoločnom podnájme, o tom som presvedčená. A určite by to bolo pre teba výhodnejšie aj finančne.“ Táňa sa nadýchla, chcela niečo povedať, ale žena, prednášajúca svoju ponuku, jej v tom gestom ruky zabránila. „Nájomné osemdesiat eur ťa nebude zaťažovať až tak ako terajších stosedemdesiat. Chcem len...“ pozrela na ňu pohľadom matky, aký mladá žena nikdy nezažila. Mohla sa iba domnievať, že takto láskavo sa dokáže pozerať milujúca bytosť. „...chcem len,“ zopakovala, „aby si mi robila spoločnosť. Čo sa týka upratovania, to ponechám na teba, ktoré dni si vyberieš. Tak, a teraz môžeš hovoriť,“ znovu nahodila ten svoj úprimný úsmev a odpila si.

„Pani Mária,“ Táni zovrela hrdlo nesmierna vďačnosť. Zmes radosti a sĺz ju vystrelila smerom k nečakane láskavej patrónke. Objala ju.

„No, len sa toľko neteš. Vieš, že dokážem byť aj poriadne nepríjemná,“ ubolené telo sa jej začalo natriasať od smiechu. „A, nemyslí si, že to všetko bude len tak,“ pokračovala. „S určitosťou môžem vyhlásiť, že môj zdravotný stav sa zlepšovať nebude. Potrebujem pri sebe milú osobu, ktorej môžem dôverovať a ktorá mi bude nápomocná, keď to so mnou pôjde z kopca. Samozrejme, že ti potom budem platiť ja,“ podotkla významne.

„Bude mi cťou,“ zašeptala cez slzy so sklopeným zrakom. „Ja...“ odmlčala sa. „Mamu som nepoznala, nikdy som nezažila pocit, že na mne niekomu záleží. Že som pre niekoho to najcennejšie, najmilšie... neviem, či mi rozumiete,“ zdvihla zrak k panej domu. „Nie som už žiadne dievčatko, ale verím tomu, že keby som niekedy mamu poznala, bolo by to práve takéto...“ Emócie zamávali aj so starou dámou.

„Och, ty jedna!“ povedala naoko nahnevane. „Tak toto teda nie, rumázgať ja veru nepotrebujem, ešte mi pribudnú vrásky!“ dokončila a ako vždy, keď chcela niečo zdôrazniť, udrela paličkou do podlahy.

„Ale prečo? Prečo práve ja? Čím som si zaslúžila vašu dôveru?“ opakom ruky si zotrela slzy z tváre a očakávajúc odpoveď, upierala svoje smaragdy na ženu vedľa seba.

„Nuž, na to je ľahká odpoveď, Táňa. Ja ťa jednoducho obdivujem. Celý tvoj životný príbeh, to ako si sa vyrovnala so situáciou nechceného dieťaťa. Ako si prechádzala od detských domovov k pestúnom, aj to, že si zmaturovala, zamestnala sa, že drieš, aby si si mohla platiť školu a robíš na zmeny, a ešte chodíš upratovať sem. Tvrdo buduješ svoje šťastie, a to všetko bez akejkoľvek cudzej pomoci. Priam neuveriteľné. Ale môj najväčší obdiv máš za to, že aj napriek tomu, čím všetkým si počas svojho života prechádzala, dokážeš milovať ľudí, rozdávať radosť vôkol seba, skrátka, nič ti nezabránilo v tom, aby si zostala človekom. Táňa, prestaň rumázgať, už si fakt únavná s tým svojím fňukaním,“ zaznelo razantne a stará pani sa s námahou zodvihla z kresla. Za pomoci nerozlučnej priateľky – paličky, sa presunula do obývačky. „Tak to, čo som mala na srdci, som vybavila, a teraz si môžem ísť trošku zdriemnuť. Ty si zariaď potrebné. S prevezením vecí si nerob starosti, poviem Vilovi.“ Táňa ju jemne chytila za rameno: „Pani Mária, a nemali by ste sa najskôr spýtať pána Jasnického?“ Stará dáma upustila od svojho pôvodného zámeru, zastavila a posadila sa na sedačku.

„Vila? No, vidím, dušinka, že si musíme ešte pár vecí objasniť. Teda, ak máš ešte chvíľu čas.“ Táňa len mĺkvo prikývla a usadila sa vedľa nej.

„Tento dom, ako to tu vidíš,“ dala si námahu a zodvihnutou paličkou ukázala na priestor vôkol seba, „toto všetko patrí mne. Nebudeme si nič nahovárať,“ jej hlas znel chladne, akoby slová vyriekla úplne iná osoba, „Topoľčany sú malé mesto. Rovnako ako ja, aj ty tu žiješ už nejaký ten rôčik, a vieš, že malomeštiacke tamtamy sa postarajú o publicitu rovnako dobre ako tie najrenomovanejšie médiá. Takže iste vieš, alebo ak nevieš, tak ti to teraz poviem: Náš syn si odsedel desať rokov natvrdo. Môj muž mal z toho smrť, nikdy sa s tým nedokázal vyrovnať. On, uznávaný profesor na vysokej škole, pyšný na svojho jediného syna, vyštudovaného chemika... a potom toto. Neviem, aké pohnútky ho k tomu viedli, ale podľa môjho, musel jednoducho načisto osprostieť, keď sa dal na výrobu drog. Normálne si to hovädo – prepáč mi, dušinka, ten výraz, ale ešte aj po toľkých rokoch mám na svojho syna nesmiernu zlosť a ver mi, že som mala sto chutí osobne ho zahlušiť,“ Mária prerušila vysvetľovanie výlevom svojich pocitov. „... – zriadil laboratórium na našej chate. Keď si predstavím, koľkým matkám pomohol k bezsenným nociam, koľké matky sa umárali nad tým, že ich dieťa je závislé... poviem ti, že by som sa možno lepšie vyrovnala so skutočnosťou, keby ho voľakde tí jeho kumpáni zamordovali, než s tým, že sa znížil k takému čomusi. Znejú ti moje slová tvrdo?“ Stará pani dovtedy upierala pohľad zahalený bolesťou zo spomienok na snehobielu záclonu, no teraz ho náhle zapichla do úprimných mladých očí. To, čo Táňa práve počula, sa náramne odlišovalo od jej predstavy milujúcej matky v osobe jej mecenášky. „Poviem ti, že aj mne, ale idú mi od srdca. Môj syn neškodil len iným, zabil mi muža a skántril si aj mladú ženu, a to nehovorím o tom, ako ublížil svojej dcére. Myslím, že to dieťa trpelo najviac. Zabasli ho, keď mala päť a pol roka. Tých otázok, kde je jej ocino, nevieš si ani predstaviť, ako veľmi na ňom lipla. Zasiahlo nás to všetkých, ale ona zrejme trpela najviac, a asi aj trpí. Vždy budú na ňu ukazovať prstom ako na dcéru toho, čo predával drogy, ako na dcéru toho, čo bol v base. Sme malé mesto,“ zopakovala. „Tú škvrnu z nej nikto nezmyje,“ zaťatá sánka prezrádzala zlosť, čo ženu gniavila. „No, začala som pekne zoširoka, ale nedá sa to obísť. Keď už budeš bývať v tomto dome, máš právo vedieť, s akými ľuďmi sa budeš stretávať pod jednou strechou. Ešte vždy môžeš cúvnuť, dušinka,“ pohladila ryšavku po dlani. „Takže toto všetko,“ označila priestor pohľadom, „toto všetko patrí mne. Nemusím si od nikoho pýtať žiadne povolenie. Mladí tu bývali spolu s nami. Petra, nevesta, tomuto domu vdýchla život. S jej odchodom všetko razom zmizlo. Vlastne všetko nie,“ pani domu sa blažene usmiala, „nechala nám tu Ivetku, naše slniečko.“

„Môžem sa vás, pani Mária, na niečo spýtať?“ vysúkala zo seba nesmelo potenciálna podnájomníčka. Mária prikývla. „Čo sa vlastne pani Petre stalo?“

„Každý sme sa so skutočnosťou, že Vila zavreli, vyrovnávali po svojom. Môj muž sa uzavrel do seba, prestal komunikovať so svetom, nevychádzal z domu. Tak veľmi sa hanbil. Umáral sa až natoľko, že ho to zlomilo. Ja som akosi zatvrdla. Sklamanie z vlastného syna bolo príliš veľké. Dieťa, čo som nosila pod srdcom, čo som mu venovala všetok svoj čas, lásku... všetko sa rozplynulo ako opar, akoby nič z toho neexistovalo. Nikdy. Len Ivetka ma držala pri živote. Potom, po rokoch, si môj život presvetlila aj ty, a tak na staré kolená nachádzam v živote nový zmysel. No a Petra riešila svoj zármutok tabletkami, nejakými antidepresívami, a posilňovala ich účinok alkoholom. Aj ona stratila záujem o svet, a čo je najhoršie, upadla na duchu tak veľmi, že stratila záujem aj o svoju dcéru. Tak veľmi Vila ľúbila. Smútok z odlúčenia bol veľmi silný, rovnako ako sklamanie zo zistenia, z akých peňazí sa náhle zvýšila ich životná úroveň. Nie, nechcem z nej robiť žiadnu sväticu, ale Petra nebola opantaná mamonou. Preto to tak ťažko znášala, nevidela zmysel v tom, prečo to Vilo začal robiť, čo ho k tomu viedlo. Nikdy nezabudnem na ten deň,“ rozprávačka si hlboko vzdychla, „keď Ivetka pribehla do mojej izby s plačom a oznamovala mi, že zaspala do školy, lebo mamina ju nezobudila, nepočúva, stále spí. Práve nastúpila do prvej, a svojej roly školáčky sa ujala viac než vzorne,“ stará mama sa blažene usmiala. „Ako sa mi len najrýchlejšie dalo, vydriapala som sa po schodoch do ich spálne,“ smutná spomienka zabránila ďalšiemu rozprávaniu.

Tentoraz mladá spoločníčka pohladila zvráskavené ruky, ktoré tuho zvierali rukoväť paličky. „Tiež ste si užili svoje, pani Mária, ste statočná žena,“ pohladila ju po pleci.

„Ále, si ty táraj, Táni,“ snažila sa odľahčiť situáciu náhlou zmenou pozornosti na dvadsaťšesťročné žieňa vedľa seba. „Tak čo, ešte stále môžem počítať s tvojou prítomnosťou v tomto dome?“ kostnatým ukazovákom frnkla po drobnom nose.

„Myslím, že my dve si máme čo povedať, pani Mária. A takto budeme mať oveľa viac času na rozhovor. A na moje špeciálne masáže pre vás,“ dodala.

„Joj, tak na toto sa veľmi teším! Vieš o tom, že starí ľudia majú problémy so spánkom; ak nebudeš hľadieť do tých tvojich kníh plných paragrafov, môžeme si vymeniť pár poznatkov o živote.“

„Platí,“ dodala Táňa odhodlane a priam detinsky si na znak dohody tľapli do dlaní. „Ja vás zatiaľ opustím, idem s kamarátkami do kina. Hodím rýchlu sprchu, prezlečiem sa a tradááá!“ zamávala dáme s paličkou od dverí.

„Dávaj si na seba pozor,“ zaznelo k nej hlasom starostlivej matky.

♦ ♦ ♦

Nešťastný otec pobehoval sem a tam po nemocničnej chodbe. Zúfalstvo, čo ho zmohlo, mu ešte väčšmi bránilo prijať informáciu, ktorú sa práve dozvedel. Eva mu navrhla, aby na ňu chvíľu počkal, končí sa jej služba a chcela byť po ruke, keď oznámi strašnú správu matke.

„Tak, môžeme ísť,“ preťala bezcieľnu chôdzu nešťastníka. Výťahom sa zviezli v úplnom tichu. „Ak dovolíš,“ natiahla ruku. Bez života jej podal kľúče od auta.

„Čo bude teraz? Čo bude s mojou Ivetkou? Prečo? Prečo?“ veľké dlane skryli utrápenú tvár. Vodička sa len letmo pozrela na spolujazdca, sústredila sa na vlastné myšlienky...

Vošli do izby na prízemí. Pani domu sedela konča postele, chrbtom k dverám, v rukách zvierala ruženec.

„Mama,“ obišiel stolík a postavil sa k nej celkom blízko. Sústredená na modlitbu, mu nevenovala prílišnú pozornosť.

„Dobrý deň, pani Mária,“ Eva pozdravila tlmene, zotrvávajúc opretá o zárubňu dverí. Žena zareagovala. Zodvihla pravú ruku, syn jej pomohol postaviť sa a podal jej paličku. Mala ju rada nielen preto, že jej pomáhala pri chôdzi, ale bola aj spomienkou na milovaného manžela. Viliam senior náramne miloval drevo, pri spracovaní sa s ním rozprával a maznal ako s milenkou, veď mu to neraz aj vytkla. Preniesla časť svojej váhy do palice a otočila sa ku dverám.

„Ahoj, Evka. Tak dávno si u nás nebola, vitaj. Dobre, že si tu, chcem ťa poprosiť, aby si sa porozprávala s našou Ivetkou,“ spustila. „Tuto, pán otec,“ pozrela na syna, „to akosi nezvláda. Možno má otecko nejaké problémy,“ poznamenala uštipačne, „ale stále si k nej nevie nájsť cestu. Môžem ťa teda...“

„Mama,“ nedal jej dohovoriť, „prosím ťa, môžeš si znovu sadnúť? Chcem ti niečo povedať a bojím sa, aby ťa to nezlomilo.“ Matke stiahlo vnútro úzkosťou, ale snažila sa zachovať si chladnú hlavu.

„Keď si ma nezlomil ty, nezlomí ma už nič!“ schladila ho pohľadom.

„Ako myslíš,“ vzdal akúkoľvek snahu oponovať matke. „Ivetka,“ začal opatrne, ale usúdil, že bude lepšie zrýchliť tempo. „Ivetka mala nehodu, leží v nemocnici s opuchom mozgu. Jej stav je vážny,“ povedal na jeden nádych. Matka pevne stisla oboma rukami rukoväť palice a s veľkým vypätím síl sa snažila udržať rovnováhu, zapierajúc sa ňou do podlahy. Eva zbystrila pozornosť a pohla sa k nej. Vilo ju chytil odzadu za plecia. „To však nie je všetko, mama. Iveta berie drogy. Netuším, ako dlho do seba pchá to svinstvo.“

Pohľad Márie Jasnickej sa skalil bolesťou z toho, čo počula. Vilo sa zhlboka nadýchol: „Ale ani to ešte nie je všetko, mama. Iveta je HIV pozitívna, to znamená...“

„Ja viem, čo to znamená,“ zarezonovalo izbou. Striasla si jeho ruky z pliec a pohla sa smerom, kde v kúte medzi skriňou a stenou, kúsok od obloka, stála francúzska barla. Vymenila paličku za barlu a kráčala k synovi. „Tyyy!“ zrúkla a z posledných síl ho udrela barlou po chrbte. „To ty, a také svine ako ty, rozsievate len bolesť a smrť okolo seba. Nechoď mi viac na oči! Ivetka,“ meno milovanej vnučky už len zasipela a skromný skelet ženy sa zosunul na podlahu. Eva sa chopila iniciatívy a spoločne so synom v nemilosti ju uložili na posteľ. Ešte predtým, ako injekcia a lieky vložené pod jazyk začali účinkovať, sa postava muža priam étericky stratila za ťažkými dubovými dvermi.

„Pani Mária,“ zdravotníčka sa mäkko prihovorila ležiacej. Starecké oči sa snažili zafixovať majiteľa prichádzajúceho hlasu. „To som ja, Eva, spoznávate ma?“ Mierne prikývla. „V poriadku. Mala som o vás obavy. Teraz zavolám sanitku a poriadne vás vyšetríme u nás v nemocnici, dobre?“ Eva sa načiahla ku kabelke a snažila sa nahmatať mobil.

„Nie, Eva, ja nikam nepôjdem. Ak nadišiel môj čas, tak nech si ma zubatá vezme, ale odtiaľto, nie z nejakej cudzotou páchnucej nemocnice.“

♦ ♦ ♦

Table of Contents

Titulná strana

I.