Colm Tóibín

Brooklyn

Z angličtiny preložil Igor Navrátil

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Colm Tóibín 2009

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2013

Translation © Igor Navrátil 2013

ISBN 978-80-556-1004-7

The publisher acknowledges the financial assistance of

Ireland Literature Exchange (translation fund), Dublin, Ireland.

www.irelandliterature.com

info@irelandliterature.com

Vydavateľ ďakuje za láskavú finančnú podporu

Ireland Literature Exchange (fond na podporu

prekladu írskej literatúry), Dublin, Írsko.

www.irelandliterature.com

info@irelandliterature.com

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná ani šírená v akejkoľvek forme alebo akýmikoľvek prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne, bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Venujem Petrovi Strausovi

PRVÁ ČASŤ

Eilis Laceyová sedela pri okne v obývačke na prvom poschodí domu na Friary Street, keď zazrela svoju sestru, ako sa rezkým krokom vracia domov z práce. Pozorovala Rose, ako prechádza zo slnka do tieňa, v ruke nová kožená kabelka, ktorú si kúpila vo výpredaji u Cleryho v Dubline, cez plecia prehodený sveter krémovej farby. V predsieni na ňu čakali golfové palice; Eilis vedela, že o niekoľko minút sa po ňu niekto zastaví a sestra sa domov nevráti, skôr ako sa letný večer rozplynie.

Eilisin kurz účtovníctva sa blížil k záveru; na kolenách mala príručku o účtovných systémoch a na stole za sebou hlavnú účtovnú knihu, kam ako domácu úlohu zapísala do rubrík „má dať“ a „dal“ denný obrat spoločnosti, o ktorej si urobila poznámky minulý týždeň v odbornej škole.

Len čo Eilis začula, ako sa otvárajú vchodové dvere, zišla dolu. Rose stála v predsieni a pred tvárou si držala toaletné zrkadielko. Starostlivo sa prezerala a zároveň si nanášala rúž a očné tiene, a na záver si vo veľkom predsieňovom zrkadle na stene preskúmala celkový vzhľad a upravila si vlasy. Eilis mlčky hľadela na sestru, ako si jazykom navlhčuje pery, a kým zrkadielko odloží do kabelky, ešte raz sa doň zadíva.

Do predsiene vošla z kuchyne matka.

„Vyzeráš výborne, Rose,“ povedala. „Budeš v klube najväčšou krásavicou.“

„Zomieram od hladu,“ odvetila Rose, „ale nemám čas najesť sa.“

„Nachystám ti neskôr na večeru niečo osobitne,“ povedala matka. „Eilis a ja, my si niečo zajeme teraz.“

Rose siahla do kabelky a vybrala peňaženku. Otvorila ju a položila na policu šilingovú mincu.

„Keby si náhodou chcela ísť do kina,“ poznamenala smerom k Eilis.

„A čo ja?“ spýtala sa matka.

„Keď sa vráti, porozpráva ti, o čom bol film,“ odvetila Rose.

„To je od teba naozaj veľmi milé!“ povedala matka.

Všetky tri sa zasmiali a vzápätí začuli, ako za dverami zastavuje a trúbi auto. Rose si vzala golfové palice a v momente bola preč.

Neskôr, keď matka umývala riad a Eilis ho utierala, niekto zaklopal na dvere. Eilis otvorila a na prahu stálo dievča, ktoré poznala z Kellyho obchodu s potravinami pri katedrále.

„Slečna Kellyová ma poslala, aby som vám odovzdala odkaz,“ oznámilo dievča. „Chce sa s vami stretnúť.“

„Naozaj?“ začudovala sa Eilis. „A nepovedala, o čo ide?“

„Nie. Iba to, že sa máte u nej dnes večer zastaviť.“

„Ale prečo sa chce so mnou stretnúť?“

„Božemôj, to ja neviem, slečna. Nepýtala som sa jej na to. Mám sa vrátiť a opýtať sa jej?“

„Nie, to nie. Ale si si istá, že ten odkaz je pre mňa?“

„Áno, slečna. Povedala, že máte prísť k nej.“

Keďže Eilis sa aj tak už rozhodla, že do kina pôjde niektorý iný večer, a z účtovnej knihy už bola unavená, dala si iné šaty, obliekla si sveter a vybrala sa von. Kráčala po Friary Street a Rafter Street, až prišla na Market Square a potom pokračovala hore kopcom ku katedrále. Obchod slečny Kellyovej bol zavretý, a tak Eilis zaklopala na vedľajšie dvere, lebo vedela, že vedú na poschodie, kde slečna Kellyová býva. Dvere sa otvorili a zjavila sa v nich dievčina, ktorá predtým prišla k nim domov, a povedala jej, aby počkala v predsieni.

K Eilis doliehali z horného poschodia hlasy a zvuky krokov, potom sa dievčina vrátila a oznámila jej, že slečna Kellyová hneď príde.

Eilis poznala slečnu Kellyovú z videnia, ale jej matka u nej v obchode nenakupovala, lebo bol priveľmi drahý. Okrem toho sa nazdávala, že mama slečnu Kellyovú nemá rada, hoci nevedela prísť na nijaký dôvod, prečo by ju nemala mať rada. Povrávalo sa, že slečna Kellyová predáva najlepšiu šunku v meste a maslo z najlepšej mliekarne a že má vlastne najčerstvejšie všetko vrátane smotany, no Eilis mala pocit, že matka v obchode ani raz nebola, len zavše nazrela dovnútra, keď prechádzala okolo, a všimla si slečnu Kellyovú, ako stojí za pultom.

Slečna Kellyová pomaly zišla po schodoch do predsiene a zažala svetlo.

„Nuž teda,“ povedala a ešte raz tie slová zopakovala akoby na pozdrav. Neusmiala sa.

Eilis sa už chystala vysvetliť, že si ju dala zavolať, a zdvorilo sa chcela opýtať, či neprišla v nevhodnom čase, ale spôsob, akým si ju slečna Kellyová prezerala, ju priviedol k rozhodnutiu, že nepovie nič. Správanie slečny Kellyovej v nej totiž vyvolávalo dojem, že ju niekto v meste urazil a ona si tú osobu pomýlila s ňou.

„Takže ste teda prišli,“ povedala slečna Kellyová.

Eilis si všimla niekoľko čiernych dáždnikov, ktoré boli opreté o vešiak v predsieni.

„Vraj ste celkom bez práce, a pritom máte dobrú hlavu na čísla.“

„Naozaj?“

„Veď sem chodí nakupovať celé mesto, teda každý, kto niečo znamená, a tak sa mi do uší donesie všetko.“

Eilis vŕtalo v hlave, či to nie je narážka na to, že jej matka neústupčivo nakupuje v inom obchode s potravinami, no nebola si tým istá. Cez hrubé sklá okuliarov slečny Kellyovej sa totiž len ťažko dal vyčítať výraz jej tváre.

„A v nedeľu si tu ideme od práce zodrať nohy. Je to aj tým, že žiadny iný obchod nie je otvorený. A chodí k nám každý, dobrí, zlí aj takí všelijakí ľudia. Spravidla otváram po omši začínajúcej sa o siedmej a v čase medzi koncom omše o deviatej až po koniec omše o jedenástej sa v tomto obchode nedá ani pohnúť. Mám tu na výpomoc Mary, ale tá je úžasne pomalá, aj keď je v najlepšej forme, a tak som sa začala obzerať po niekom bystrejšom, kto pozná ľudí a bude im vedieť správne vydať. Pripomínam však, že len na nedele. Cez ostatné dni v týždni to dokážeme zvládnuť aj samy. A vás mi niekto odporučil. Povypytovala som sa na vás. Bolo by to sedem šilingov a šesť penny na týždeň, možno by ste tým trochu pomohli svojej matke.“

Eilis si pomyslela, že slečna Kellyová rozpráva, ako keby opisovala nejakú potupu, ktorú musí znášať, lebo po každej vete pevne zovrela pery.

„Takže to je všetko, čo som vám chcela povedať. Môžete začať už túto nedeľu, ale príďte zajtra, aby ste sa naučili všetky ceny, a zároveň vám ukážeme, ako sa používajú váhy a krájač. Budete si musieť zviazať vlasy dozadu a u Dana Bolgera alebo Burka O’Learyho si kúpiť poriadny pracovný plášť.“

Eilis si už tento rozhovor ukladala v hlave, aby ho mohla vyrozprávať matke a Rose; veľmi túžila, aby jej zišlo na um niečo dôvtipné, čo by povedala slečne Kellyovej a čím by ju otvorene neurazila. Nič jej však nenapadlo, a tak naďalej mlčala.

„Tak čo?“ spýtala sa slečna Kellyová.

Eilis si uvedomila, že tú ponuku nemôže odmietnuť. Bude to lepšie ako nič a ona v tej chvíli nemala nič.

„Ale áno, slečna Kellyová,“ odvetila. „Začnem, kedykoľvek budete chcieť.“

„A v nedeľu môžete chodiť na omšu o siedmej. Tak to robíme my a otvárame hneď po jej skončení.“

„To je výborné,“ zmohla sa Eilis.

„Príďte teda zajtra. A ak budem mať veľa práce, pošlem vás domov alebo môžete plniť vrecká s cukrom, kým budete čakať, ale ak nebudem veľmi zaneprázdnená, ukážem vám, ako to tu funguje.“

„Ďakujem, slečna Kellyová,“ odvetila Eilis.

„Vaša matka sa poteší, že niečo máte. A sestra tiež,“ povedala slečna Kellyová. „Počula som, že hrá výborne golf. Teraz sa vráťte domov ako poriadne dievča. Dvere si môžete otvoriť sama.“

Slečna Kellyová sa obrátila a pomaly vykročila po schodoch hore. Eilis po ceste domov uvažovala o tom, že matka bude naozaj rada, že si našla niečo, kde si môže sama zarobiť, ale podľa Rose nebude práca za pultom v obchode s potravinami pre ňu dosť dobrá. Nevedela sa rozhodnúť, či to má vôbec Rose otvorene povedať.

Cestou domov sa zastavila u svojej najlepšej priateľky Nancy Byrneovej a našla u nej aj ich spoločnú priateľku Annette O’Brienovú. Keďže Byrneovci mali dolu len jednu miestnosť, ktorá slúžila ako kuchyňa, jedáleň aj obývačka zároveň, a bolo jasné, že Nancy sa chce podeliť o nejaké novinky, z ktorých Annette už zrejme niektoré poznala, Nancy využila Eilisin príchod ako zámienku na to, aby sa šli poprechádzať von, kde si budú môcť porozprávať dôvernosti.

„Stalo sa niečo?“ spýtala sa Eilis, len čo vyšli na ulicu.

„Nehovor nič, kým nebudeme aspoň kilometer od domu,“ povedala Nancy. „Mama vie, že je niečo vo vzduchu, ale ja jej nič nepoviem.“

Zišli dolu z Friary Hill, prešli cez Mill Park Road k rieke a pokračovali po nábrežnej promenáde k Ringwoodu.

„Zbalila Georgea Sheridana,“ prezradila na kamarátku Annette.

„Kedy?“ spýtala sa Eilis.

„V nedeľu večer na tanečnej zábave v Athenaeu,“ odvetila Nancy.

„Myslela som si, že sa tam nechystáš ísť.“

„Nechystala som sa, ale potom som šla.“

„Pretancovala s ním celý večer,“ pokračovala Annette.

„Nepretancovala. Len posledné štyri tance a potom ma odprevadil domov. Ale všetci nás videli. Som prekvapená, že k tebe sa to doteraz nedostalo.“

„A stretneš sa s ním ešte?“ spýtala sa Eilis.

„Neviem,“ vzdychla Nancy. „Možno ho niekedy stretnem len tak náhodou na ulici. Včera popri mne prešiel v aute a zatrúbil. Keby tam vtedy bola nejaká iná, teda niekto jeho rangu, bol by tancoval s ňou. Nikto taký tam však nebol. Prišiel s Jimom Farrellom a ten tam len stál a nespúšťal z nás oči.“

„Keď sa to dozvie jeho matka, veru neviem, čo na to povie,“ poznamenala Annette. „Je naozaj hrozná. Veľmi nerada chodím do toho obchodu, keď tam George nie je. Mama ma tam raz poslala, aby som kúpila dva plátky slaniny, a tá babizňa mi povedala, že slaninu po dvoch kusoch nepredáva.“

Eilis im potom porozprávala, že slečna Kellyová jej ponúkla každú nedeľu prácu vo svojom obchode s potravinami.

„Dúfam, že si jej odporučila, kam si to môže strčiť,“ podotkla Nancy.

„Povedala som jej, že to vezmem. Neurobím tým nič zlé. Nehovoriac už o tom, že by som mohla s vami ísť do Athenaea za vlastné peniaze a zabrániť tomu, aby ťa niekto len tak využíval.“

„Ale to nebolo tak,“ oponovala Nancy. „Bol ku mne milý.“

„A stretneš sa s ním ešte?“ zopakovala Eilis.

„Pôjdeš tam so mnou v nedeľu večer?“ opýtala sa jej Nancy. „Možno tam ani nebude, ale Annette nemôže ísť a ja budem potrebovať oporu, keby sa náhodou zjavil a ani by ma nepozval do tanca alebo na mňa ani nepozrel.“

„Asi budem z práce u slečny Kellyovej príliš unavená.“

„Ale pôjdeš tam, však?“

„Nebola som v Athenaeu už celú večnosť,“ odvetila Eilis. „Neznášam všetkých vidieckych fičúrov, a tí z mesta sú ešte horší. Všetci do jedného sú pripití a nejde im o nič iné, len ako ťa vtiahnuť do dvora na Tan Yard Lane.“

„George taký nie je,“ povedala Nancy.

„Na to, aby sa čo len priblížil k Tan Yard Lane, je až príliš veľký horenos,“ poznamenala Annette.

„Mohli by sme sa ho spýtať, či by nechcel pouvažovať nad tým, že v budúcnosti bude predávať slaninu po dvoch kusoch,“ navrhla Eilis.

„Nič mu nehovor,“ zahriakla ju Nancy. „A naozaj budeš pracovať pre slečnu Kellyovú? Na slaninu to je tá pravá.“

Počas ďalších dvoch dní slečna Kellyová ukázala Eilis celý obchod, každý druh tovaru. Keď ju Eilis požiadala o kus papiera, aby si zaznamenala rozličné druhy čaju a rôzne veľkosti balenia, slečna Kellyová jej odpovedala, že by len strácala čas, keby si všetko zapisovala; najlepšie by podľa nej bolo, aby si to všetko hneď vštepila do hlavy. Cigarety, maslo, čaj, chlieb, mlieko vo fľašiach, balíčky keksov, dusená šunka a hovädzí lančmít sú v nedeľu jednoznačne najpredávanejším tovarom, povedala, a za nimi nasledujú konzervy so sardinkami a s lososom, konzervy s mandarínkami, hruškami a s ovocným šalátom, poháre s kuracou a šunkovou paštétou, sendvičová nátierka a majonéza na šalát. Každý z týchto tovarov najprv Eilis ukázala a potom jej povedala cenu. Keď si už myslela, že Eilis si pamätá, koľko čo stojí, prešla k ďalšiemu tovaru, a to k smotane v škatuľkách, limonáde vo fľašiach, k paradajkám, k hlávkovému šalátu, k čerstvému ovociu a k zmrzline v téglikoch.

„V nedeľu sem však chodia aj ľudia, ktorí si kupujú také veci, čo si majú s prepáčením nakúpiť cez týždeň. Ale čo sa dá robiť?“ Slečna Kellyová nesúhlasne zošpúlila pery a vymenovala mydlo, šampón, toaletný papier, zubnú pastu a zároveň oznamovala, koľko čo stojí.

Niektorí, dodala, si v nedeľu kupujú vrecká cukru alebo soli, alebo dokonca korenie. A našli by sa aj takí, čo hľadali sirup z cukrovej trstiny alebo sódu bikarbónu, alebo múku, ale väčšina tohto tovaru sa predáva v sobotu.

Vždy tu bývajú deti, hovorila slečna Kellyová, ktoré chodia na čokoládu, na karamelky, šumienky a gumové cukríky, a chlapi, čo si prichádzajú kupovať kusové cigarety a zápalky, ale tých vybaví Mary, lebo s veľkými objednávkami, ako aj so zapamätaním cien má problémy, a často je, pokračovala slečna Kellyová, viac na ťarchu ako na osoh, keď sa obchod zaplní ľuďmi.

„Nedokážem ju odučiť od toho, aby bezdôvodne zízala na ľudí. Dokonca aj na niektorých pravidelných zákazníkov.“

Eilis si všimla, že obchod je dobre zásobený, bolo tam veľa rozličných druhov čaju, niektoré veľmi drahé, a všetky stáli viac ako v Hayesových potravinách na Friary Street, v L&N na Rafter Street alebo u Sheridana na Market Square.

„Budete sa musieť naučiť, ako treba nasypať cukor do vreciek a ako zabaliť bochník chleba,“ povedala slečna Kellyová. „To je totiž jedna z vecí, v ktorých je Mary dobrá, nech jej pánboh pomáha.“

Eilis si všimla, že slečna Kellyová v tých dňoch, keď jej dávala školenie, vždy zmenila tón, len čo vošiel do obchodu ďalší zákazník. Niekedy nepovedala vôbec nič, iba zovrela čeľuste a stála za pultom v póze, ktorá naznačovala, že prítomnosť toho zákazníka jej vôbec nie je po vôli a že sa nevie dočkať, kedy z obchodu odíde. Na iných sa stroho usmiala a prezerala si ich s pochmúrnou zhovievavosťou, a keď od nich prijímala peniaze, tvárila sa, akoby im prejavovala ohromnú láskavosť. A našli sa aj takí zákazníci, ktorých vítala veľmi vrúcne a oslovovala ich menom; mnohí z nich mali u nej otvorený účet, takže peniaze neprechádzali z ruky do ruky, ale sumy sa zaznamenávali do účtovnej knihy a zároveň zaznievali otázky o zdraví, komentáre o počasí, o kvalite šunky či slaniny, alebo o rôznych druhoch vystaveného chleba, počnúc tmavými guľatými bochníkmi cez pecníky s kačacím mäsom až po chlieb s hrozienkami.

„A snažím sa zaškoliť túto mladú dámu,“ povedala zákazníčke, ktorú si, ako sa zdalo, cenila zo všetkých najväčšmi, žene s čerstvou trvalou, ktorú Eilis nikdy predtým nevidela. „Snažím sa ju zaškoliť a dúfam, že okrem dobrej vôle má v sebe ešte aj niečo iné, lebo Mary, nech je k nej pánboh milostivý, tá má v sebe dobrej vôle dosť, ale vôbec jej to nepomáha, ba ešte horšie, je jej to úplne nanič. Dúfam, že je bystrá, chápavá a spoľahlivá, ale nájsť dnes takú je, ako hľadať ihlu v kope sena.“

Eilis pozrela na Mary, ktorá nepokojne stála pri kase a pozorne počúvala.

„Ibaže pánboh nás stvoril všelijakých,“ dodala slečna Kellyová.

„To máte pravdu, slečna Kellyová,“ odvetila žena s trvalou a ukladala si nákup do sieťovky. „Ale sťažovať sa vlastne ani nemusíme. Potrebujeme predsa aj ľudí, ktorí budú zametať ulice, všakže?“

Eilis si v sobotu za peniaze požičané od matky kúpila u Dana Bolgera tmavozelený pracovný plášť. Večer si od matky vypýtala budík. Ráno bude musieť vstať pred šiestou.

Po tom, čo Jack, ktorý jej bol vekom najbližší, nasledoval svojich dvoch bratov do Birminghamu, Eilis sa presťahovala do chlapčenskej izby a prenechala Rose svoju spálňu, ktorú matka každé ráno starostlivo upratovala a udržiavala v nej poriadok. Keďže matka mala nízky dôchodok, finančne boli závislé od Rose, ktorá pracovala v kancelárii spoločnosti Davis’s Mills; väčšina ich výdavkov sa uhrádzala z jej platu. To, čo mali navyše, prichádzalo sporadicky od chlapcov z Anglicka. Dvakrát za rok chodila Rose na výpredaje do Dublinu, odkiaľ sa v januári vždy vracala s novým kabátom a kostýmom a v auguste s novými šatami a svetrami, sukňami a blúzkami, ktoré si často vyberala tak, aby podľa jej odhadu nevyšli z módy, a potom ich odkladala do šatníka na ďalší rok. Väčšinu Rosiných priateliek tvorili vydaté a často staršie ženy, s odrastenými deťmi, alebo manželky mužov zamestnaných v bankách, ktoré mali dosť času na to, aby si cez letné večery zahrali golf a cez víkendy miešanú štvorhru.

Rose mala tridsať rokov a v Eilisiných očiach bola každý rok očarujúcejšia, a hoci mala už niekoľko priateľov, zostávala slobodná; často poznamenala, že má oveľa lepší život ako mnohé z jej bývalých spolužiačok, ktoré vídala na uliciach, ako pred sebou tlačia kočíky. Eilis bola na svoju sestru hrdá; na to, ako veľmi dbá o svoj zovňajšok a ako veľmi si dáva záležať na tom, s kým v meste a v golfovom klube nadväzuje kontakty. Vedela, že Rose sa pokúšala nájsť prácu v kancelárii aj pre ňu a že práve Rose jej teraz, keď študuje vedenie účtov a základy účtovníctva, platí za knihy, ale vedela aj to, že v Enniscorthy, aspoň nateraz, sa nenájde práca pre nikoho, nech by ste mali akúkoľvek kvalifikáciu.

Eilis jej o ponuke slečny Kellyovej nepovedala; ako však napredovala vo svojom zaškoľovaní, ukladala si do pamäti každý detail a potom všetko rozprávala matke, ktorá sa smiala a žiadala ju, aby niektoré časti svojich zážitkov zreprodukovala znovu.

„Tá slečna Kellyová je rovnako odporná ako jej matka,“ hovorila jej mama, „a od niekoho, kto tam pracoval, som počula, že tá žena bola stelesneným zlom. A predtým ako sa vydala, bola len slúžkou u Rochea. U Kellyho bol kedysi nielen obchod, ale aj ubytovňa, a pre tých, čo u nej pracovali alebo tam len bývali, či nakupovali v jej obchode, bola stelesneným zlom. Pokiaľ, pravda, nemali kopu peňazí alebo nepatrili k duchovenstvu.“

„Budem tam len dovtedy, kým sa mi nepritrafí niečo iné.“

„To som povedala Rose, keď som sa s ňou o tom rozprávala,“ odvetila matka.

Rose sa však pred Eilis o práci u slečny Kellyovej vôbec nezmienila. Namiesto toho jej venovala svetložltý sveter, ktorý takmer vôbec nenosila, a nástojila na tom, že tá farba jej nepristane a že na Eilis sa bude vynímať lepšie. Dala jej aj nejaké rúže. V sobotu večer bola dlho vonku, takže nevedela, že Eilis išla spať skoro – napriek tomu, že Nancy s Annette sa vybrali do kina –, aby bola ráno čerstvá, keďže ju čakala prvá pracovná nedeľa u slečny Kellyovej.

Iba raz v živote, a to pred mnohými rokmi, bola Eilis na omši o siedmej ráno, raz na Vianoce, keď jej otec ešte žil a chlapci bývali ešte doma. Pamätala sa, ako s mamou po špičkách vykĺzli z domu, zatiaľ čo ostatní spali, a darčeky nechali pod stromčekom na poschodí v obývačke, a ako po tom, čo sa vrátili, našli chlapcov, Rose a otca rozbaľovať balíčky. Pamätala sa na tmu, chlad a pôvabne prázdne ulice v meste. Teraz vyšla z domu hneď nato, ako zvon ohlásil dvadsať minút do siedmej, v igelitovej taške si niesla pracovný plášť, vlasy mala zviazané do chvosta, a ako prechádzala ulicami ku katedrále, ubezpečovala sa, že má ešte dosť času.

Zaspomínala si, že v to vianočné ráno pred mnohými rokmi boli sedadlá v strednej uličke v katedrále takmer všetky obsadené. Ženy, ktoré mali pred sebou dlhé predpoludnie v kuchyni, chceli začať deň čo najskôr. Teraz tam však nebol takmer nikto. Rozhliadla sa, či neuvidí slečnu Kellyovú, ale zbadala ju až cez prijímanie, a potom zistila, že celý čas sedela kúsok od nej cez uličku. Pozorovala ju, ako kráča hlavnou uličkou s rukami zopätými a s očami sklopenými k zemi, a za ňou šla Mary, ktorá mala na sebe čiernu mantilu. Obidve sú zrejme hladné, pomyslela si, tak ako ona, a uvažovala, kedy asi budú raňajkovať.

Keď sa omša skončila, rozhodla sa, že na slečnu Kellyovú nebude čakať vnútri v katedrále, a tak chvíľu stála pri novinovom stánku, kde práve otvárali balíky s novinami, potom prešla pred obchod a tam na ňu čakala. Keď napokon slečna Kellyová prišla, nepozdravila ju ani sa neusmiala, ale namrzene zamierila k bočnému vchodu a Eilis a s Mary prikázala, aby počkali vonku. Keď odomkla hlavný vchod do obchodu a zažínala svetlá, Mary odišla dozadu a začala nosiť na pult bochníky chleba. Eilis si uvedomila, že to je včerajší chlieb; v nedeľu sa chlieb nerozvážal. Stála tam a sledovala slečnu Kellyovú, ako rozmotáva nový zvitok dlhej žltej mucholapky a prikazuje Mary, aby sa postavila na pult, pripla ju na plafón a odstránila starú, ktorá už bola celá oblepená mŕtvymi muchami.

„Nikto nemá rád muchy,“ povedala slečna Kellyová, „a najmä v nedeľu.“

Zakrátko prišli do obchodu dvaja či traja ľudia po cigarety. Hoci Eilis si už medzitým obliekla pracovný plášť, slečna Kellyová prikázala Mary, aby ich vybavila. Keď odišli, slečna poslala Mary na poschodie, aby urobila do kanvice čaj, ktorý potom odniesla do novinového stánku na výmenu – ako Eilis o chvíľu zistila – za noviny Sunday Press, ktoré slečna Kellyová poskladala a odložila nabok. Eilis postrehla, že ani slečna Kellyová, ani Mary zatiaľ nič nejedli ani nepili. Slečna Kellyová ju zaviedla do zadnej miestnosti.

„Tamten chlieb,“ povedala a ukázala na stôl, „je najčerstvejší. Priviezli ho včera večer až od Stafforda, ale je len pre špeciálnych zákazníkov. Takže naň v žiadnom prípade nesiahajte. Ten druhý chlieb bude pre väčšinu ostatných ľudí celkom dobrý. A paradajky nemáme. Tamtie nesmiete dať nikomu, a ak áno, tak len na moje presné pokyny.“

Po omši o deviatej prišiel prvý hlúčik ľudí. Tí, čo chceli cigarety a sladkosti, akoby vedeli, že sa majú obrátiť na Mary. Slečna Kellyová stála vzadu a striedavo pozorovala dvere a Eilis. Skontrolovala každú sumu, ktorú Eilis zapísala, rázne jej oznámila cenu, keď si na ňu nevedela spomenúť, a sama znova zapísala a spočítala všetky číselné údaje, pričom jej nedovolila vydať, kým sa sama nepresvedčila, čím zákazník platí. Zároveň niektorých zdravila menom a nabádala ich, aby šli dopredu, pričom trvala na tom, že Eilis nechá inú prácu a obslúži ich.

„Ach, pani Prendergastová,“ povedala, „toto nové dievča sa vám bude hneď venovať a Mary vám potom všetko odnesie k autu.“

„Najprv musím dokončiť toto,“ poznamenala Eilis, keďže na vybavenie iného zákazníka jej chýbalo už len zrátať zopár položiek.

„Môže to dokončiť Mary,“ zdôraznila slečna Kellyová.

V tej chvíli sa už pri pulte tlačilo zo päť ľudí. „Na rade som ja,“ vykríkol jeden z nich, keď sa slečna Kellyová vrátila k pultu s ďalším prísunom chleba.

„Vidíte predsa, že nevieme, kam skôr skočiť, takže budete musieť počkať, kým príde rad na vás.“

„Ale ja som už bol na rade,“ odvetil muž, „a tú ženu ste vzali predo mnou.“

„Tak čo by ste chceli?“

Muž držal v ruke zoznam vecí, ktoré mal nakúpiť.

„Eilis sa vás hneď ujme,“ povedala slečna Kellyová, „ale najprv obslúži pani Murphyovú.“

„Aj ona prišla až po mne,“ oponoval muž.

„Obávam sa, že sa mýlite,“ odvetila slečna Kellyová. „Poponáhľajte sa teda, Eilis, tento pán čaká. Nikto nemá čas na rozdávanie, takže je už na rade, hneď po pani Murphyovej. Koľkože ste účtovali za tento čaj?“

Takto to pokračovalo až takmer do jednej hodiny. Nemali žiadnu prestávku, nedostali nič jesť ani vypiť a Eilis umierala od hladu. Nikto nebol obslúžený podľa poradia. Slečna Kellyová sa niektorým svojim zákazníkom vrátane dvoch žien, ktoré patrili medzi Rosine priateľky, a tak sa s Eilis familiárne pozdravili, zdôverila, že má krásne čerstvé paradajky. To, že Eilis tie ženy pozná, zrejme na slečnu Kellyovú zapôsobilo a rajčiny im sama odvážila, ale ostatným zákazníkom rázne oznámila, že nemá dnes žiadne paradajky, ani jeden jediný kus. Uprednostňovaným zákazníkom neskrývane, takmer pyšne prinášala čerstvý chlieb. Eilis si uvedomila, že v celom meste nie je nijaký iný obchod zásobovaný tak dobre ako obchod slečny Kellyovej, a navyše je otvorený v nedeľu predpoludním, ale súčasne mala pocit, že ľudia tam prichádzajú zo zvyku, že čakanie im neprekáža a že si tú tlačenicu a nával vlastne vychutnávajú.

Aj keď Eilis nemala v úmysle zmieniť sa doma pri večeri o svojej práci u slečny Kellyovej, pokiaľ Rose na túto tému nezavedie reč ako prvá, nedokázala to v sebe udržať a len čo zasadli k stolu, začala opisovať svoje zážitky z predpoludnia.

„Ja som do toho obchodu vošla len raz, cestou domov z omše,“ povedala Rose, „a ona predo mnou obslúžila Mary Delahuntovú. Tak som sa zvrtla a odišla som. A niečo tam zapáchalo. Vôbec neviem, čo to mohlo byť. Má tam tú mladú otrokyňu, však? Vytiahla ju z kláštora.“

„Jej otec bol celkom dobrý človek,“ povedala matka, „ale ona nemala žiadnu šancu, lebo jej matka bola, ako som ti už hovorila, Eilis, stelesneným zlom. Počula som, že keď sa u nich jedna zo slúžok obarila, nedovolila jej ani ísť k lekárovi. Tá matka tam Nelly nútila pracovať už od čias, keď začala chodiť. Nikdy nevidela denné svetlo, to je jej hlavný problém.“

„Nelly Kellyová?“ spýtala sa Rose. „Tak sa naozaj volá?“

„V škole ju volali ináč.“

„Ako?“

„Všetci ju volali Pichľavá Nelly. Mníšky nám v tom nedokázali zabrániť. Veľmi dobre sa na ňu pamätám, bola o jeden alebo o dva ročníky nižšie. Vždy mala za pätami päť alebo šesť dievčat z kláštora Mercy Convent, ktoré na ňu vykrikovali ‚Pichľavá Nelly‘. Vôbec sa nečudujem, že je z toho všetkého trochu mimo.“

Na chvíľu zavládlo ticho a Rose s Eilis si to ukladali v hlave.

„Človek nevie, či sa má smiať, alebo plakať,“ ozvala sa Rose.

V priebehu večere Eilis zistila, že vie napodobniť hlas slečny Kellyovej tak dobre, až tým rozosmiala sestru aj matku. Bola by rada vedela, či to len jej pripomína Jacka, najmladšieho z bratov, keď napodobňoval nedeľnú kázeň, rozhlasových športových komentátorov, učiteľov v škole a mnohé postavičky z mesta a všetci sa na tom smiali. Nevedela, či si aj tie dve ženy uvedomujú, že prvý raz odvtedy, čo Jack odišiel za svojimi bratmi do Birminghamu, sa pri tom stole takto smejú. Bola by rada o ňom niečo povedala, no vedela, že mama by pri tom veľmi zosmutnela. Ešte aj keď od neho prišiel list, jedna druhej si ho odovzdávali bez slova. A tak ďalej smiešne imitovala slečnu Kellyovú a prestala až vtedy, keď niekto prišiel Rose odviezť na golf, takže Eilis s matkou museli samy odpratať všetko zo stola a poumývať riad.

V ten večer o deviatej sa Eilis zastavila u Nancy Byrneovej, uvedomujúc si, že nevenovala dostatočnú starostlivosť svojmu zovňajšku. Umyla si vlasy a dala si letné šaty, ale mala pocit, že pôsobí ošumelo, a zmierila sa s tým, že keď bude Nancy tancovať s Georgeom Sheridanom viac ako jeden tanec, vráti sa domov sama. Bola rada, že Rose ju pred odchodom z domu nevidela, lebo by ju určite bola nútila, aby si lepšie upravila vlasy, namaľovala sa a urobila všetko preto, aby pôsobila elegantnejšie.

„Platí teda zásada,“ povedala Nancy, „že na Georgea Sheridana sa ani nepozrieme, a možno tam bude s celou partiou z ragbyového klubu, alebo tam nebude vôbec. V nedeľu večer často chodia do Courtownu, celá partia. Musíme teda byť hlboko pohrúžené do rozhovoru. A nebudem tancovať s nikým iným, pre prípad, že by sa tam zjavil a zbadal ma. Takže keby niekto náhodou za nami prišiel a požiadal nás o tanec, ihneď vstaneme a odídeme na toaletu.“

Bolo jasné, že Nancy s pomocou sestry a matky, ktorým sa napokon zverila s tým, že minulú nedeľu tancovala s Georgeom Sheridanom, vynaložila na svoj zovňajšok značné úsilie. Účes si dala urobiť už deň predtým. Mala oblečené modré šaty, ktoré Eilis na nej videla dovtedy iba raz, práve sa maľovala pred zrkadlom v kúpeľni a matka a sestra tam za ňou striedavo chodili, dávali jej rady, komentovali a obdivovali jej vzhľad.

Mlčky prešli z Friary Street na Church Street, zabočili do Castle Street, vošli do budovy Athenaeum a po schodoch vyšli do sály. Eilis neprekvapilo, aká je Nancy nervózna. Uplynul už rok odvtedy, čo ju nepekne pustil k vode jej priateľ, a práve v tejto sále sa raz objavil s iným dievčaťom a pretancoval s ním celý večer, pričom si Nancy, ktorá tam len sedela a všetko sledovala, takmer vôbec nevšimol. Neskôr odišiel do Anglicka a domov sa vrátil iba nakrátko, aby sa oženil s tým dievčaťom, s ktorým vtedy strávil večer. George Sheridan bol nielen fešák a vlastnil auto, ale mal aj dobre prosperujúci obchod na Market Square; po matkinej smrti mal ten obchod celý zdediť. Pre Nancy, ktorá pracovala za pultom v mäsiarstve Buttle’s Barley-Fed Bacon, je predstava, že bude chodiť s Georgeom Sheridanom, snom, z ktorého by sa nikdy nechcela prebudiť, pomyslela si Eilis, ako sa spolu s Nancy rozhliadali po sále a predstierali, že nevyzerajú nikoho konkrétneho.

Niekoľko dvojíc tancovalo a pri dverách postávalo zopár mužov.

„Vyzerajú, ako keby sa vybrali na trh s dobytkom,“ poznamenala Nancy. „Ach, bože, ako len neznášam ten olej na vlasy.“

„Ak sem niektorý z nich zamieri, ihneď vstávam,“ vyhlásila Eilis, „a ty mu povieš, že so mnou musíš ísť na toaletu.“

„Mali by sme mať okuliare s hrubými sklami, zajačie zuby a pestovať si mastné vlasy,“ pokračovala Eilis.

Sála sa postupne zapĺňala, ale po Georgeovi Sheridanovi nebolo ani stopy. Ani keď už sálou prechádzali muži a pozývali dievčatá do tanca, Nancy ani Eilis si nevybral nikto.

„Budú o nás hovoriť, že sme netýkavky,“ podotkla Nancy.

„Ak nie ešte niečo horšie,“ odvetila Eilis.

„To je pravda. Napríklad, že čakáme na autobus do Courtnacuddy,“ dodala Nancy.

Aj keď sa už obidve prestali smiať a zase sa rozhliadali po sále, jedna z nich sa znova začala chichotať a druhá to od nej rýchlo nachytala.

„Určite vyzeráme ako vyšinuté,“ povedala Eilis.

Nancy vedľa nej však zrazu zvážnela. Keď Eilis prešla pohľadom k baru, kde sa predávali nealkoholické nápoje, zistila, že George Sheridan, Jim Farrell a ich niektorí ďalší priatelia z ragbyového klubu medzitým prišli a že je s nimi aj niekoľko dievčat. Otec Jima Farrella mal na Rafter Street pub.

„A je to tu,“ zašepkala Nancy. „Idem domov.“

„Počkaj, nerob to,“ zadržala ju Eilis. „Keď dohrajú túto sériu, pôjdeme na toaletu a preberieme si, čo urobíme.“

Chvíľu počkali, potom prešli cez prázdny tanečný parket; Eilis predpokladala, že George Sheridan si ich všimol. Na toalete prehovorila Nancy, aby zatiaľ nič nepodnikala, a navrhla, aby sa spolu vrátili, až keď bude ďalší tanec v plnom prúde. Ako prechádzali cez sálu, Eilis sa letmo pozrela smerom k Georgeovi a k jeho priateľom a zachytila jeho pohľad. A keď hľadali miesto, kam by sa posadili, Nancy celá sčervenela; vyzerala ako niekto, koho mníšky poslali z triedy za dvere. Bez slova si sadli, zatiaľ čo okolo nich pokračoval tanec. Všetko, čo Eilis zišlo na um, aby kamarátku nejako utešila, bolo absurdné, a tak bola ticho. Uvedomovala si však, že určite je na ne smutný pohľad, kým si ich niekto vôbec všimne. Rozhodla sa, že ak Nancy po tejto sérii tanca urobí len najmenší náznak, že by mali odísť, hneď s tým bude súhlasiť. Vlastne túžila, aby boli preč už teraz, lebo vedela, že neskôr sa na tom aj tak zasmejú.

Po skončení tanečného kola však za nimi naprieč sálou prišiel George a ešte predtým ako začala hrať hudba, požiadal Nancy o tanec. Ako vstávala, usmial sa na Eilis a ona sa zasa usmiala naňho. Keď začali tancovať, George jej niečo nenútene rozprával, ale bolo na nej poznať, že sa veľmi usiluje pôsobiť veselo. Eilis sa dívala inde, aby sa Nancy náhodou necítila trápne, a potom sa zahľadela do zeme, dúfajúc, že ju nikto nepríde pozvať do tanca. Celú situáciu by uľahčilo, pomyslela si, keby George po tomto kole požiadal Nancy o ďalší tanec a ona by sa potichu vytratila a odišla domov.

Namiesto toho však prišli k nej a oznámili jej, že idú do baru na limonádu a že George by rád pozval aj Eilis. Vstala a prešla s nimi cez sálu. Pri bare stál Jim Farrell a držal Georgeovi miesto. Niektorí z ich ďalších priateľov, z ktorých Eilis jedného či dvoch poznala po mene a ostatných z videnia, stáli opodiaľ. Ako sa blížili, Jim Farrell sa obrátil k nim, no lakťom sa ďalej opieral o barový pult. Nancy aj Eilis si premeral od hlavy po päty, ale nekývol im na pozdrav ani sa im neprihovoril, a potom prešiel k Georgeovi a niečo mu povedal.

Keď hudba opäť začala hrať, niektorí z ich priateľov sa presunuli na parket, ale Jim Farrell tam zostal. George podal Nancy a Eilis poháre s limonádou a formálne ich predstavil Jimovi, ktorý len odmerane kývol hlavou, no ruku im nepodal. Zdalo sa, že George je v pomykove, ako tam stál a usrkoval si limonády. Pošepkal niečo Nancy a ona mu odpovedala. Potom si zasa usrkol. Eilis bola zvedavá, čo urobí; bolo jasné, že jeho priateľovi Nancy s Eilis nepadli do oka a že nemá chuť zhovárať sa s nimi. Eilis by bola radšej, keby za takýchto okolností nešla do baru. Upíjala si limonády a hľadela do zeme. Keď zdvihla pohľad, videla, ako si Jim Farrell chladne prezerá Nancy, a potom, keď si všimol, že ho pozoruje, zmenil taktiku a bezvýrazným pohľadom sa zadíval na ňu. Eilis si všimla, že má na sebe drahé športové sako a košeľu s nákrčníkom.

George položil pohár na pult, obrátil sa k Nancy a pozval ju do tanca. Nato pokynul hlavou k Jimovi, akoby mu chcel naznačiť, že má urobiť to isté. Nancy sa usmiala na Georgea, potom aj na Eilis i na Jima, odložila pohár a odišla s Georgeom na parket. Vyzerala uvoľnená a šťastná. Eilis sa rozhliadla okolo seba a zistila, že sú pri barovom pulte s Jimom sami a že na dámskej strane sály nie je žiadne voľné miesto. Ak neodíde znova na toaletu alebo domov, zostane tu v pasci. Jim zrazu urobil pohyb, akoby k nej chcel pristúpiť a pozvať ju do tanca. Keďže Eilis cítila, že nemá na výber, bola pripravená ponuku prijať; nechcela byť k Georgeovmu priateľovi nezdvorilá. Ale práve keď sa rozhodla, že bude súhlasiť, Jim si to zrejme rozmyslel, ustúpil dozadu a takmer pánovito sa rozhliadol po sále, ani čo by tam Eilis vôbec nebola. Už na ňu nepozrel, a keď sa skončilo kolo, Eilis zašla za Nancy a potichu jej oznámila, že odchádza a že sa čoskoro uvidia. Podala ruku Georgeovi, na ospravedlnenie mu povedala, že je unavená, a odkráčala zo sály najdôstojnejšie, ako vedela.

Na druhý deň pri večeri všetko vyrozprávala matke a Rose. Najprv ich zaujala správa, že Nancy dve nedele po sebe tancovala s Georgeom Sheridanom, ale oveľa väčšmi ich rozrušilo, keď im Eilis porozprávala, ako hrubo sa k nim zachoval Jim Farrell.

„To Athenaeum odteraz radšej vždy obíď veľkým oblúkom,“ odporučila jej Rose.

„Tvoj otec veľmi dobre poznal jeho otca,“ povedala matka. „Pred mnohými rokmi boli spolu párkrát na dostihoch. A otec si občas v pube u Farrella vypil. Je to veľmi dobre udržiavaný podnik. A jeho matka je veľmi príjemná žena, za slobodna sa volala Dugganová a pochádza z Glenbrienu. Určite má naňho zlý vplyv ragbyový klub a jeho rodičia sú z toho akiste smutní, že majú zo syna takého horenosa, najmä keď to je ich jediné dieťa.“

„Správa sa skutočne ako horenos, a aj tak vyzerá,“ prisvedčila Rose.

„Je však pravda, že včera mal zlú náladu,“ povedala Eilis. „Nemám k tomu viac čo dodať. Možno si myslí, že George by sa mal dať dokopy s niekým, kto je v spoločenskom rebríčku vyššie ako Nancy.“

„Nemá na to žiadny dôvod,“ odvetila matka. „Nancy Byrneová patrí k najkrajším dievčatám v meste a George by mohol byť veľmi šťastný, keby ju dostal.“

„Rada by som vedela, či by s tým súhlasila jeho mama,“ povedala Rose.

„Niektorí obchodníci v tomto meste,“ pokračovala matka, „najmä tí, čo nakupujú lacno a predávajú draho, nemajú nič iné, len pár metrov pultu, za ktorým musia celý deň sedieť a vyčkávať na zákazníkov. Nechápem, prečo si o sebe myslia, že niet nad nich.“

Aj keď slečna Kellyová platila Eilis za jej nedeľnú prácu len sedem šilingov a šesť penny týždenne, často po ňu posielala Mary aj inokedy – raz, keď mala ísť ku kaderníčke a nechcela zavrieť obchod, druhýkrát zasa chcela zložiť z regálov všetky konzervy, oprášiť ich a potom poukladať naspäť. Zakaždým dala Eilis dva šilingy, ale držala ju v obchode celé hodiny a ponosovala sa na Mary, kedykoľvek sa jej naskytla možnosť. A navyše vždy, keď Eilis odchádzala, dala jej bochník chleba, o ktorom Eilis vedela, že je obschnutý, a povedala jej, aby ho zaniesla matke.

„Určite si myslí, že sme žobráci,“ povedala matka. „Načo by nám bol obschnutý chlieb? Rose bude zúriť. Keď nabudúce po teba pošle, nechoď tam. Odkáž jej, že máš súrnu prácu.“

„Ale ja nemám súrnu prácu.“

„Časom sa ti pritrafí niečo lepšie. Každý deň sa za to modlím.“

Matka urobila zo starého chleba strúhanku a upiekla bravčové s plnkou. O tom, odkiaľ strúhanka pochádza, nepovedala Rose ani slovo.

Raz pri obede im Rose, ktorá o jednej prichádzala z kancelárie domov a o tri štvrte na dve sa zase vracala, spomenula, že deň predtým hrala golf s istým kňazom, otcom Floodom, ktorý sa pred mnohými rokmi zoznámil s ich otcom a mamu poznal, keď bola ešte malá. Prišiel z Ameriky na dovolenku, naposledy tu bol ešte pred vojnou.

„Flood?“ začudovala sa matka. „Okolo Monageeru bývala kedysi kopa Floodovcov, ale nepamätám sa, že by sa niektorý z nich stal kňazom. Neviem, kam sa podeli, odvtedy som o nich nič nepočula.“

„A ten hotel Murphy Floods?“ opýtala sa Eilis.

„To s nimi nemá nič spoločné,“ odvetila matka.

„Tak či onak,“ pokračovala Rose, „pozvala som ho k nám na večeru, keď povedal, že by ťa rád navštívil, a príde teda zajtra.“

„Preboha,“ zhrozila sa matka. „Čo by tak americkému kňazovi ulahodilo na večeru? Budem musieť zohnať varenú šunku.“

„Najlepšiu varenú šunku má slečna Kellyová,“ povedala Eilis so smiechom.

„Od slečny Kellyovej nikto nič kupovať nebude,“ vyhlásila Rose. „Otec Flood zje to, čo mu ponúkneme.“

„Mohla by byť varená šunka s paradajkami a so šalátom alebo povedzme rozbif, alebo radšej pečená klobása so slaninou a s vajíčkami?“

„Čokoľvek bude preňho dobré,“ odvetila Rose. „Len aby k tomu bolo dosť čierneho chleba a masla.“

„Budeme teda jesť v jedálni a vyberiem ten pekný porcelán. Čo keby som skúsila zohnať kúsok lososa? Myslíš, že by to zjedol?“

„Je veľmi milý,“ odvetila Rose. „Zje všetko, čo pred neho položíš.“

Koniec ukážky

Colm Tóibín

BROOKLYN

Z anglického originálu

Colm Tóibín: Brooklyn,

ktorý vyšiel vo vydavateľstve

Penguin Books Ltd. v Londýne v roku 2010,

preložil Igor Navrátil.

Vydalo Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava,

ako 114. zväzok edície MM.

Zodpovedná redaktorka Katarína Jošticová

Editorka Darina Zaicová

Zalomenie Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tlač Kasico, a. s., Bratislava

ISBN 978-80-556-1004-7

www.slovart.sk

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Table of Contents

Titulná strana

1. časť

Tiráž