Marian Keyesová

Melón

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Marian Keyes 1996

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2013

Translation © Ivan Štefánek 2013

ISBN 978-80-556-1007-8

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Pre mamu a pre otca

Prológ

Pätnásteho februára je pre mňa veľmi podstatný dátum. V tento deň som porodila svoje prvé dieťa. Presne v ten istý deň ma opustil manžel. Keďže bol pri pôrode, ostáva mi len dúfať, že tieto dve veci spolu nesúvisia.

Viem, že som mala počúvať svoj inštinkt.

Mala som trvať na klasickej, alebo povedzme, tradičnej úlohe, ktorú otcovia hrajú pri narodení svojich detí. A síce takejto.

Vymknite ich na chodbe pred pôrodnou sálou. Za žiadnych okolností im nedovoľte vojsť dnu. Dajte im štyridsať cigariet a zapaľovač. Nakážte im pochodovať po koniec chodby. Keď sa dopracujú až k tomuto šťastnému bodu, vydajte im inštrukcie, aby sa otočili a vrátili sa, odkiaľ prišli.

V prípade potreby zopakujte.

Debatu osekajte na najnevyhnutnejšie. Zopár slov si však môžu vymeniť s ktorýmkoľvek iným nádejným otcom, čo pochoduje po tej istej chodbe.

„Moje prvé,“ (kyslý úsmev).

„Gratulujem... moje tretie,“ (žalostný úsmev).

„Dobrá práca,“ (úsmev nasilu). Snaží sa mi naznačiť, že je plodnejší než ja?

Emócie sa začínajú valiť plným prúdom.

Majú však povolené skočiť do cesty každému doktorovi, ktorý sa vyčerpaný zjaví vo dverách pôrodnej sály zakrvavený po lakte, a vyzvedať: „Niečo nové, pán doktor?“ Na čo prichádza odpoveď: „Ach, božemôj, nie! Veď je otvorená len na tri prsty.“ A váš chlap chápavo prikyvuje, pričom mu nie je jasné nič okrem toho, že ho ešte čaká nejaké to pochodovanie.

Má povolené aj útrpné grimasy, keď začuje výkriky svojej milovanej. A keď je po všetkom a dieťa je čistučké a matka prezlečená do čistej nočnej košele leží opretá o čipkované vankúše, vyzerá zničene, no radostne a dokonalý novorodenec sa kŕmi z jej pŕs, až vtedy a iba vtedy má otec povolený vstup.

Ale nie, ja som musela podľahnúť tlaku a pristúpiť k celej veci moderne. No poviem vám, pochybností som sa nezbavila. Nechcela by som žiadneho zo svojich známych či príbuzných ani pri tom, keby mi vyberali... čo ja viem, slepé črevo. Ponižujúce! Ste vtedy v hroznej nevýhode. Všetci tí ľudia zízajú na miesta, ktoré ste si nikdy predtým nevideli, dokonca ani so zrkadlom. Netuším, ako vyzerá moje hrubé črevo. A takisto netuším, ako vyzerá moja maternica. A popravde to ani nechcem vedieť. No polovica personálu Nemocnice sv. Michala už o tom má vlastnú predstavu.

Pripadala som si v hroznej nevýhode. Nemohla som sa dovolať spravodlivosti.

Aby som to skrátila, nevyzerala som práve najlepšie. Ako vravím, poníženie najhrubšieho zrna.

V telke som videla kopec frajerských koktajúcich kamionistov so slzičkou v kútiku oka, ako sa trasúcim hlasom snažia opísať, že môcť byť pri pôrode vlastného dieťaťa bolo také ohr... ohr... oh.. oh... hlboké! A počula som aj o ragbistoch chľastajúcich pivo, ako si pozvali celý tím a púšťali im video, na ktorom ich manželka rodila.

To vás prinúti zamyslieť sa nad ich motívmi.

James a ja sme z toho boli celí rozcítení a ja som sa rozhodla, že by pri tom mal byť.

Takže preto bol pri pôrode. Prečo a ako ma opustil, je už trochu dlhší príbeh.

1

Prepáčte, určite si myslíte, že som nevychovaná. Ani sme sa poriadne nepredstavili, a už vám tu vykladám o všetkých tých hrozných veciach, čo sa mi stali.

Dovoľte mi aspoň v krátkosti čosi o sebe. Detaily, ako napríklad môj prvý deň v škole, si nechám na neskôr. Ak ostane čas.

Takže, čo by som tak mohla povedať? No, volám sa Claire, mám dvadsaťdeväť a, ako som už spomínala, pred dvoma dňami som porodila svoje prvé dieťa (dievčatko, tri kilá dvadsať, totálne nádherná) a môj manžel (spomínala som, že sa volá James?) mi pred zhruba dvadsiatimi štyrmi hodinami oznámil, že posledného pol roka má pomer – len si to prestavte – ani nie s vlastnou sekretárkou či nejakou superbabou z práce, ale s vydatou ženou, čo býva v našom dome o dve poschodia nižšie. Môže to byť ešte malomeštiackejšie? A nielenže má pomer, on sa chce ešte aj rozviesť.

Ospravedlňujem sa, ak som zbytočne uštipačná. Som úplne na cucky. O chvíľu sa zase rozrevem. Zrejme som ešte v šoku. Volá sa Denise a poznám ju vcelku dobre.

Ale zjavne nie až tak dobre ako James.

Najhoršie na tom je, že mi vždy pripadala milá.

Má tridsaťpäť (Nepýtajte sa odkiaľ, ale skrátka to viem. No a aby to nevyznelo zatrpknuto, naozaj aj vyzerá na tridsaťpäť.), má dve deti a milého manžela (na rozdiel odo mňa). Zjavne sa odsťahovala zo svojho bytu, on sa odsťahoval z toho svojho (teda z nášho) a spoločne sa nasťahovali niekam do ich nového tajného bytu.

Verili by ste tomu? To už je aké zlé?! Viem, že jej manžel je Talian, ale pochybujem, že ich pôjde hľadať a nakoniec ich zavraždí. Je čašník, a nie nejaký mafián, tak čo mu asi ostáva? Okoreniť ich na smrť? Obsluhovať ich až do bezvedomia? Prejsť ich vozíkom s dezertmi?

Asi som znova uštipačná.

Nie som.

Mám zlomené srdce.

Celé je to jedna veľká pohroma. Dokonca ani neviem, aké meno dám svojej dcére. S Jamesom sme preberali nejaké mená – teda lepšie povedané, ja som dávala návrhy a on sa tváril, že ma počúva –, no na ničom sme sa definitívne nedohodli. Mám pocit, že som stratila schopnosť robiť rozhodnutia sama za seba. Úbohé, no ale na čo iné je manželstvo? Bum, a zmysel pre nezávislosť je fuč!

Nie vždy som však bola takáto. Kedysi som bola cieľavedomá a nezávislá. Ale to už je strašne, strašne dávno.

S Jamesom som bola päť rokov, z toho sme tri roky svoji. A, božemôj, ja toho chlapa stále ľúbim.

Aj keď naše začiatky nevyzerali bohvieako nádejne, padli sme do toho pomerne rýchlo. Obaja sme sa zhodli na tom, že sme sa do seba zaľúbili asi pätnásť minút nato, ako sme sa spoznali, a už to tak ostalo.

Teda aspoň u mňa.

Dlho som bola presvedčená, že nikdy nestretnem chlapa, čo by si ma chcel vziať.

Zrejme by som to mala bližšie vysvetliť.

Nikdy som si nemyslela, že stretnem milého chlapa, čo by si ma chcel vziať. Len húfy totálnych cvokov. Ale milého chlapa, trošku staršieho odo mňa, s dobrou prácou, slušnou vizážou, vtipného, láskavého. Viete – nie takého, čo mi sľúbi večeru v mekáči, hneď ako si dorobí maturitu, nie takého, čo sa ospravedlňuje, že mi nekúpil darček na narodeniny, pretože ho žena na súde ošklbala aj o posledné peniaze, nie takého, vďaka ktorému by som si pripadala ako staromódna úzkoprsá puťka, keď sa naštvem za to, že sa vyspal so svojou bývalou noc po tom, čo sa vyspal so mnou (božemôj, vy baby z kláštornej školy ste také upäté), nie takého, vďaka ktorému by som si pripadala nepatrične iba preto, lebo nevidím rozdiel medzi Piat d’Or a Zinfandelom (nech už je to, čokoľvek!).

James ma netýral žiadnym z uvedených spôsobov. Bolo to jednoducho pridobré na to, aby to bola pravda. Mal ma rád. Mal na mne rád takmer všetko.

Keď sme sa spoznali, žili sme obaja v Londýne. Bola som servírka (o tom neskôr), on bol účtovník.

Zo všetkých mexických reštaurácií vo všetkých mestách sveta musel vojsť akurát do tej mojej. Nebola som vyučená servírka, mám diplom z angličtiny, no v dvadsiatich troch som prechádzala fázou rebélie. Vtedy som si totiž povedala, že by mohla byť sranda vykašlať sa na stálu, dobre platenú robotu s istým dôchodkom v Dubline, odísť do bezbožného mesta londýnskeho a žiť ako nezodpovedná študentka.

To som mala urobiť v čase, keď som bola nezodpovedná študentka. No vtedy som bola strašne zaneprázdnená pracovaním počas prázdnin, takže moja nezodpovednosť jednoducho musela počkať, kým som na ňu nebola dostatočne pripravená.

Ako tvrdím, spontánnosť má vždy svoj čas a miesto.

V každom prípade, zakotvila som ako servírka v tejto mimoriadne trendovej londýnskej reštaurácii s hlasnou hudbou, telkou a pseudocelebritami.

Aby som bola úprimná, medzi nami pracovalo viac celebrít, ako ich do podniku chodilo jesť, keďže väčšinu personálu tvorili herci, modelky a tak.

Ako sa mi podarilo dostať robotu práve tam, nechápem dodnes. Hlavné bolo, že som mohla byť zamestnaná iba ako symbolicky užitočná servírka. Veď som mala iba niečo vyše meter päťdesiat a niečo cez tridsať kíl. A aj keď som nebola žiadny modelkovský materiál, zrejme zo mňa vyžaroval, povedzme, prirodzený šarm. Krátke lesklé hnedé vlasy, modré oči, pehy, veľký úsmev – niečo také.

Bola som neskúsená a naivná. Nikdy som si neuvedomovala, kedy stojím zoči-voči nejakej dokonalej divadelnej či televíznej hviezde.

Stalo sa mi to neraz, keď som obsluhovala (a to myslím v tom najširšom zmysle slova) nejaký stôl plný ľudí (opäť ten najširší možný zmysel slova) – jedna z kolegýň do mňa štuchla lakťom (čím poslala horúcu barbecue omáčku do rozkroku nešťastného zákazníka) a šepla niečo ako: „Počuj, nie je pri tvojom stole ten jaksavolá z tej kapely?“

A moja odpoveď: „Ktorý? Ten v koženej bunde?“ (Bacha, to bolo v osemdesiatych.)

„Nie,“ sykla späť, „ten s blonďavými dredmi a rúžom od Chanela. Nie je to ten spevák?“

„Ehm, je?“ zakoktala som, pričom som sa prepadávala od hanby, že netuším, kto to je.

Ale tu prácu som milovala. Rozochvievala ma do meštiackeho špiku svojich buržoáznych kostí. Pripadalo mi úžasne dekadentné a vzrušujúce vstávať o jednej poobede, chodiť do práce na šiestu, končiť o dvanástej a potom sa opiť s barmanom a hneď nato aj s umývačmi riadu.

Zatiaľ doma v Írsku moja mama preronila kýble sĺz nad dcérou s vysokoškolským vzdelaním, ktorá predáva hamburgery popovým hviezdam.

A to ani nie bohvieako známym popovým hviezdam, aby bola potupa dokonalá.

Pracovala som tam asi pol roka, keď som spoznala Jamesa. Bol piatok a my sme mali plnú reštiku ÚD-ov, čo bola skratka pre úradníckych debilov.

Každý piatok o piatej, ako hroby vyvrhujúce mŕtvoly, vyflusli kancelárie v centre Londýna na víkend svojich zamestnancov, takže tie stáda bledých poďobaných úradníkov v lacných oblekoch sa na nás zakaždým vyrútili celé natešené a nedočkavé stretnúť nejakú celebritu alebo sa opiť. Alebo oboje v ľubovoľnom poradí.

Pre nás čašníčky to už bola povinná jazda pohŕdavo sa uškŕňať na klientelu v oblekoch, neveriacky krútiť hlavami nad ich úbohým zovňajškom a účesmi, ignorovať ich prvých pätnásť minút po príchode, lietať okolo nich, štrngajúc náušnicami a retiazkami, naoko robiť čokoľvek omnoho dôležitejšie, len neuspokojovať ich úbohé potreby, a nakoniec, keď už od zúfalého smädu a hladu takmer plakali, objaviť sa pri ich stole so širokánskym úsmevom, perom a bločkom. „Brý večer, páni, donesiem vám nejaký drink?“

Boli za to nesmierne vďační. Potom už bolo jedno, či sme totálne zblbli objednávku nápojov, alebo nedoniesli jedlo. Aj tak nechali obrovské prepitné, tak veľmi si cenili pozornosť, ktorú sme im venovali.

V spomínaný večer si James s troma kolegami sadli do môjho rajónu a ja som sa o nich starala klasicky nezodpovedným a lajdáckym štýlom. Takmer som si ich nevšímala, ledva som počula, čo si objednávali, a rozhodne som sa ani raz nepokúsila o očný kontakt. Keby sa tak stalo, zrejme by som si všimla, že jeden z nich (áno, jasné, že James) je pekný, má tmavé vlasy, zelené oči, asi meter osemdesiat. Mala som sa dívať cez oblek a vidieť ľudskú dušu.

Ach, povrchnosť, tvoje meno je Claire.

No už som to chcela mať za sebou, byť vzadu s ostatnými kolegami, piť pivo, fajčiť a baviť sa o sexe. Zákazníci boli len otravná prekážka.

„Mohol by som dostať steak neprepečený?“ opýtal sa jeden z nich.

„Uhm,“ odvetila som znudene. Ignorovala som ho ešte viac než obvykle, lebo som na stole zbadala knihu. Bola to naozaj dobrá knižka, sama som ju prečítala.

Milujem knihy. A milujem čítanie. A milujem chlapov, čo čítajú. A milovala som muža, ktorý poznal rozdiel medzi existencializmom a magickým realizmom. Posledného pol roka som strávila s ľuďmi, ktorí boli schopní prečítať tak maximálne časopis Star (ťažkopádne a pošepky). Náhle som si bolestne uvedomila, ako hrozne mi chýba aspoň ako-tak inteligentná debata.

Dokážem nadviazať akúkoľvek debatu na tému modernej americkej literatúry. Uvidím ťa s Hunterom S. Thompsonom a odporučím ti Jaya McInerneya.

Ľudia pri tomto stole mi náhle prestali byť len na obtiaž, dokonca pre mňa nadobudli aj svojský druh identity.

„Čia je tá kniha?“ opýtala som sa bez prípravy, čím som prerušila ich objednávanie. (Je mi absolútne ukradnuté, aký prepečený chceš ten steak.)

Všetci štyria spozorneli. Ja som sa im prihovorila! Správam sa k nim dokonca, akoby to boli ľudia!

„Moja,“ odvetil James a moje modré oči sa nad mangovým daiquiri (aj keď si objednal veľké pivo) stretli s jeho zelenými. Presne vtedy nás zasypal čarovný strieborný prach. Stalo sa niečo úžasné. Odvtedy sme po sebe pokukovali, i keď sme jeden o druhom nič nevedeli (teda okrem toho, že máme radi rovnaké knihy; a áno, aj okrem toho, že sa nám obom páčil pohľad na toho druhého). Obom nám bolo jasné, že sa ešte musíme stretnúť.

Stále tvrdím, že sme sa do seba zamilovali okamžite.

On nič podobné netvrdil a povedal, že to bolo romantické poblúznenie.

Trvalo mu vraj minimálne o tridsať sekúnd dlhšie, než sa do mňa zaľúbil.

Nech sa vadia historici.

Zo všetkého najskôr musel vstrebať to, že som čítala rovnakú knihu. Pretože si najprv myslel, že som len nejaká hlúpa modelka či speváčka, keďže som pracovala tam, kde som pracovala. Presne tak isto, ako som ja odpísala jeho ako akýsi ľudský poddruh úradníčka. Tak ma zastreľte, no.

„Čítali ste ju?“ opýtal sa s prekvapením v hlase, s podtónom typu: vieš ty vôbec čítať?

„Áno, prečítala som všetky jeho knihy,“ povedala som mu.

„To ako vážne?“ odvetil hĺbavo, oprel sa dozadu a zvedavo si ma premeral. Pramienok zamatových čiernych vlasov sa mu zviezol na čelo.

„Áno,“ zmohla som sa na odpoveď, podnapitá túžbou.

„Naháňačky áut sú skvelé, nie?“ spýtal sa.

Tak, teraz by som ti mala prezradiť, že v žiadnej zo spomínaných kníh sa naháňačka áut nespomínala ani raz. Sú to hlboké knihy o živote, smrti a tak podobne.

Ježiš, pomyslela som si zdesene, pekný, inteligentný a vtipný. Mám na to?

A potom sa na mňa James usmial, pomalým sexi úsmevom, takým tým sebavedomým, totálne v rozpore s hrozným prúžkovaným oblekom, čo mal na sebe. Prisahám, že celé moje vnútro sa premenilo na horúcu zmrzlinu. Vieš, celé horúce a studené a šteklivé a... akoby som sa celá rozpustila.

Všetky nasledujúce roky, dlho po tom, čo počiatočné očarenie vyprchalo a väčšina našich rozhovorov sa točila okolo poistenia, aviváže a plesne, mi stačilo spomenúť si na ten úsmev a pripadala som si, akoby som sa znovu práve zamilovala.

Vymenili sme si zopár ďalších viet.

Iba zopár.

To mi stačilo na to, aby som vedela, že je milý a chytrý a vtipný.

Vypýtal si moje telefónne číslo.

Bolo absolútne neprípustné dávať zákazníkom svoje telefónne číslo.

Dala som mu ho.

Keď v ten prvý večer odchádzal z reštaurácie so svojimi troma kumpánmi, teda presnejšie s machuľou z kufríkov, dáždnikov, zrolovaných Financial Times a tmavých oblekov, usmial sa na mňa a ja som vedela (Je veľmi jednoduché predpovedať budúcnosť, keď už sa stala.), že sa dívam na svoj osud.

Na svoju budúcnosť.

O pár minút sa vrátil.

„Prepáčte,“ zaškeril sa. „Ako sa voláte?“

Sotva čo sa ostatné baby z roboty dozvedeli, že si jeden z kravaťákov vypýtal moje číslo, a čo je horšie, som mu ho aj dala, bola som pre ne outsiderka. Veru som sa načakala, kým ma opäť pozvali na jeden zo svojich kokaínových večierkov, to vám teda poviem.

Ale bolo mi to jedno. Pretože som sa do Jamesa zaľúbila.

Napriek rečiam o nezávislosti som romantická duša. A rovnako je to aj s mojím rebelantstvom. Som malomeštiačka ako vyšitá.

Od nášho prvého rande to bolo úžasné. Také romantické, také nádherné.

Prepáčte, ale tu použijem kopec klišé. Neviem, ako inak by som to podala.

Až sa hanbím priznať, že som doslova lietala. Je mi to fakt trápne, ale musím priznať, že som si pripadala, akoby som ho poznala celý život. Možno to uvediem na správnu mieru, keď poviem, že nikto iný mi nikdy nerozumel tak ako on. A aj keď asi stratím posledné zvyšky dôveryhodnosti, nedá sa poprieť ani toto – nikdy som si nemyslela, že by som mohla byť taká šťastná. A už vôbec to nechcem celé prehnať tým, že som si vďaka nemu pripadala v bezpečí, sexi, múdra a rozkošná. (A pardon, no naozaj som mala pocit, že som našla svoju chýbajúcu polovicu a konečne je všetko, ako má byť. Sľubujem, že už je to všetko.) (Teda možno okrem poznámky, že s ním bola fakt sranda a aj v posteli bol skvelý. A teraz je to ozaj všetko, jednoznačne všetko.)

Keď sme spolu začali chodiť, väčšinou som pracovala v noci, takže sme sa mohli vídať jedine po tom, čo mi skončila šichta. No on na mňa čakával. Keď som sa konečne dostavila, vyčerpaná, po hodinách nosenia grilovaného čohokoľvek Londýnčanom (či lepšie povedané Pensylvánčanom či Hamburčanom) – a dodnes tomu nemôžem uveriť – umyl mi moje ubolené nohy, a dokonca mi ich aj namasíroval mätovým mliekom. A to aj napriek tomu, že už bolo po dvanástej a on sa na druhý deň o ôsmej, či kedy to účtovníci pomáhajú ľuďom s vracaním daní, musel odobrať do práce. Aj tak to robil. Päť dní v týždni. A nosieval mi vždy nové mydlá. Nemal problém mi kedykoľvek skočiť do nonstopu po cigarety. Alebo mi rozprával vtipné historky z práce. Viem, že je ťažké si predstaviť niečo vtipné na účtovníctve, no on to fakt vedel.

Znamenalo to však aj to, že sme nikdy nemohli ísť spolu von v sobotu večer. Ale nesťažoval sa.

Čudné, čo?

Hej, aj ja som si to myslela.

Rovnako mi pomáhal s počítaním prepitného. A radil mi, do čoho ho investovať. Do štátnych dlhopisov a tak.

Ja som si zvyčajne kúpila topánky.

Krátko potom som si mohla dovoliť, aby ma z pozície servírky vykopli. (Hlúpy omyl, v ktorom som bola zainteresovaná ja, pár fliaš zahraničného piva, večera v lone a totálne nepochopiteľný zákazník bez štipky zmyslu pre humor. Nech je, ako chce, dúfam, že sa mu tie škrabance zahojili.)

Tak som sa dostala k bezpečnejšej práci s normálnejším pracovným časom. Náš románik teda mohol pokračovať v tradičnejšom rozvrhu.

Po nejakom čase sme začali spolu bývať. A po dlhšom čase sme sa aj vzali. Po pár rokoch sme sa rozhodli, že budeme mať dieťa. A keďže moje vajíčka boli plné sily, jeho spermie boli rovnako bojovné a moja maternica nič nenamietala, otehotnela som. A porodila som dievčatko.

A tak si prišla ty.

Myslím, že sme to zobrali z celkom aktuálneho konca.

A keď ste dúfali či očakávali nejaký nechutne krvavý opis pôrodu so svorkami a nožnicami a výkrikmi od bolesti a vulgárnymi nadávkami pri vylučovaní dvadsaťkilového vreca zemiakov, asi vás sklamem.

(Ale no dobre, len aby ste sa pobavili, predstav si tie najhoršie krámy v živote a vynásobte ich asi tak siedmimi miliónmi, natiahnite na dvadsaťštyri hodín a dostanete približnú predstavu o tom, ako to môže bolieť.)

Áno, bolo to desivé a hnusné a ponižujúce a bolestivé. Na druhej strane to však bolo aj vzrušujúce, úchvatné a úžasné. Tá najdôležitejšia vec pre mňa však bola, že už bolo po tom. Pamätám sa na bolesť, aj na to, že už som nemala dosť síl. No keď ma opustil James, uvedomila som si, že by som radšej prekonala stovku pôrodov, než znova zažiť bolesť z jeho straty.

Tak mi oznámil, že ma opúšťa. Okamžite.

Po prvý raz som držala svoje dievčatko, sestričky ho zobrali na dojčenské oddelenie a mňa odviezli na izbu, kde som si trochu pospala.

Keď som sa zobudila, James stál nado mnou, uprene sa na mňa díval, v bielej tvári mu svietili prenikavo zelené oči. Ospalo a víťazoslávne som sa naňho usmiala. „Ahoj, zlato,“ zazubila som sa.

„Ahoj, Claire,“ odvetil formálne.

Ja blázon som si myslela, že je taký škrobený a vážny na znak úcty. (Hľa, moja manželka, rodička dieťaťa, žena, darkyňa života – niečo také, chápete.)

Posadil sa. Sadol si na okraj tvrdej nemocničnej stoličky a vyzeral, akoby mal každú chvíľu vstať a zdrhnúť kade ľahšie. Čo vlastne aj bola pravda.

„Už si ju videl?“ opýtala som sa ho zasnívane. „Je nádherná.“

„Nie, nevidel,“ odvetil stručne. „Pozri, Claire, odchádzam,“ dodal náhle.

„Prečo?“ opýtala som sa, pritúliac sa k vankúšu. „Veď si len teraz prišiel.“ (Áno, ani ja neverím, že som to takto povedala. Kto mi píše tie sprosté repliky?)

„Claire, počúvaj ma,“ pokračoval, už mierne rozrušený. „Odchádzam od teba.“

„Čože?“ povedala som pomaly a opatrne. Musím priznať, že dokonale upútal moju pozornosť.

„Pozri, Claire, niekoho som spoznal a budem s ňou a je mi to ľúto kvôli dieťaťu a tak, a že ťa opúšťam takto, ale musím,“ vyhŕkol na mňa bledý ako stena s očami plnými úzkosti.

„Čo myslíš tým, že si niekoho spoznal?“ spýtala som sa zmätene.

„Myslím tým... no... zaľúbil som sa do niekoho iného,“ odpovedal zdrvene.

„Chceš tým povedať do inej ženy?“ opýtala som sa, pričom som mala pocit, ako keby som znútra lebky dostala úder kriketovou pálkou.

„Áno,“ povedal a nebolo pochýb o tom, že sa mu konečne uľavilo.

„A ty ma opúšťas?“ spýtala som sa neveriacky.

„Áno,“ odvetil, díval sa pritom na svoje topánky, na plafón, na moju fľašku s energetickým nápojom, kamkoľvek, len nie mne do očí.

„A ty ma už ako nemiluješ?“ začudovala som sa.

„Neviem. Nemyslím,“ odpovedal.

„A čo dieťa?“ skríkla som šokovane. Nemôže ma opustiť, a rozhodne nie teraz, keď spolu máme dieťa. „Musíš sa o nás dve postarať.“

„Prepáč, ale nemôžem,“ povedal. „Zabezpečím ťa finančne a nejako vyriešime byt a hypotéku a to všetko, no musím odísť.“

Nemohla som uveriť vlastný ušiam. O čom to, dopekla, hovorí? O byte, prachoch, hypotéke? Kraviny! Podľa normálneho scenára by sme sa mali rozplývať nad malou a milo sa doťahovať, na koho sa viac podobá. Ale James, môj James hovoril, že ma opúšťa. Kto to tu má na starosti? Rada by som podala sťažnosť na svoj život. Zreteľne som si objednávala šťastný život s milujúcim manželom, ktorý bude vychádzať s mojím čerstvo narodeným dieťaťom, a namiesto toho mi naservírovali túto trápnu paródiu?

„Ježiš, Claire,“ pokračoval, „nechcem ťa takto opustiť. Ale keby som prišiel domov s tebou a dieťaťom, už by som nikdy nedokázal odísť.“

No a nemalo by to tak byť? pomyslela som si celá bez seba.

„Viem, že nie je vhodný čas na niečo také. Nemohol som ti to ale povedať, keď si bola tehotná, aby si náhodou neprišla o dieťa. Tak to musím urobiť teraz.“

„James,“ povedala som ticho, „to je celé nejaké divné.“

„Áno, viem,“ rýchlo súhlasil. „Za posledných dvadsaťštyri hodín si toho zažila až-až.“

„Prečo si bol pri pôrode, keď si plánoval, že ma opustíš, hneď ako bude po ňom?“ Držala som ho za plece a snažila som sa, aby sa na mňa aspoň pozrel.

„Pretože som to sľúbil,“ odvetil, vymanil si plece z mojej ruky a ani sa na mňa nepozrel. Presne ako nejaký pristihnutý školáčik.

„Pretože si to sľúbil?“ snažila som sa to pochopiť. „Ale ty si mi sľúbil aj kopec iných vecí. Napríklad, že ma budeš chrániť a milovať, až kým nás smrť nerozdelí.“

„No, je mi to ľúto,“ zamrmlal. „Tieto sľuby nebudem môcť splniť.“

„Čo teraz akože bude?“ opýtala som sa ohromene. Ani na sekundu som nemohla prijať čo i len slovo z toho, čo mi povedal. Ale kapely zvyknú hrať aj potom, keď už nikto netancuje. Podľa všetkých logických štandardov a zmyslu by sa nestrannému pozorovateľovi mohlo zdať, že sa s Jamesom rozprávam. No vonkoncom to nebol rozhovor, pretože som nemyslela vážne nič z toho, čo som povedala, a zároveň som neakceptovala ani ň z toho, čo mi povedal on. Keď som sa ho opýtala, čo teraz bude, ani som nepotrebovala odpoveď. Vedela som, čo bude nasledovať. Vráti sa pekne so mnou a s naším dieťaťom domov a tento nezmysel bude za nami.

Myslím, že som doslova cítila, že keď sa s ním budem dlhšie rozprávať, uvedomí si, aký hlúpy bol, ak vôbec pomyslel na to, že by ma mohol opustiť.

Postavil sa. Postavil sa tak ďaleko odo mňa, že som sa ho nemohla dotknúť. Mal na sebe čierny oblek (často sme si z neho robili srandu, že v ňom chodí dohliadať na nútenú správu a likvidácie), a bol príšerne bledý. Nikdy predtým sa mi nepáčil viac.

„Vidím, že máš na sebe ten funebrácky oblek,“ prehodila som trpko. „Dobrý ťah.“

Ani sa len nepokúsil o úsmev a ja som vtedy pochopila, že som ho stratila. Vyzeral ako James, hovoril ako James, voňal ako James, ale nebol to James.

Ako z nejakého sci-fi z päťdesiatych rokov, kde telo dievčaťa hlavného hrdinu ovládnu mimozemšťania – zvonka je to stále ona (ružový angorský svetrík, milá kabelôčka, podprsenka taká špicatá, že by vypichla oko aj pavúkovi, atď.) – no jej oči sú iné.

Bežný pozorovateľ by si mohol myslieť, že to bol James. No ja som pri pohľade do jeho očí vedela, že môj James odišiel. V jeho tele sa usalašil nejaký chladný nemilujúci cudzinec. Nevedela som, kam môj James zmizol.

Možnože bol v ďalekej mimozemskej lodi.

„Väčšinu svojich vecí som si odsťahoval,“ povedal. „Ozvem sa. Opatruj sa.“

Otočil sa na podpätku a urýchlene opustil izbu. Vlastne sa takmer rozbehol. Chcela som bežať za ním, no ten bastard dobre vedel, že som vďaka stehom na vagíne pripútaná k posteli.

Odišiel.

Dlho som sa ani nepohla. Bola som ohromená, šokovaná, zdesená, ešte vždy som tomu neverila. Ale niečo mi už predsa len došlo. Na tom pocite bolo niečo takmer dôverne známe.

Viem, že by mi to nemalo byť povedomé, keďže ma manžel nikdy predtým neopustil. Ale rozhodne na tom niečo bolo. Podľa mňa má každý, teda ja určite, v mozgu takú časť, ktorá striehne kdesi na najvyššom skalnatom kopci na známky prípadného nebezpečenstva. Citová verzia varovania „bacha, Indiáni“. Čím viac som nad tým rozmýšľala, tým viac som si uvedomovala, že presne táto časť mozgu mi posledné mesiace vysielala dymové signály ako divá. No zvyšok mozgu si užíval v táborisku v príjemnom zelenom údolí tehotenstva a o prichádzajúcom nebezpečenstve nechcel ani počuť. Tak sa stalo, že úplne odignoroval akékoľvek signály.

Viem, že Jamesovi bolo väčšinu môjho tehotenstva mizerne, ale pripisovala som to skôr svojim výkyvom nálady, neustálemu hladu, prudkým návalom sentimentálnosti, keď som revala pri všetkom od Domčeka v prérii až po Finančné správy.

A, samozrejme, že drastické škrty prebehli aj v našom sexe. No nádejala som sa, že keď bude dieťa vonku, všetko sa pekne vráti do normálu. Alebo to bude ešte lepšie.

Myslela som si, že Jamesova mizéria je spôsobená mojím tehotenstvom a jeho vedľajšími účinkami, ale ako sa tak dívam späť, možno som ignorovala veci, ktoré som nemala.

Takže čo som mala robiť? Ani som len netušila, kde sa zdržuje. Ale inštinkt mi našepkával, že by som ho mala na chvíľu nechať samého. Zabaviť ho. Predstierať, že som v pohode.

Nemohla som tomu uveriť.

Fakt ma opustil! Moja normálna reakcia, pocit, že ma podviedli a ublížili mi, sa ešte len mala dostaviť. No akosi som vedela, že by mi to v tejto situácii aj tak nepomohlo. Musela som ostať pokojná a pri zmysloch tak dlho, kým nevymyslím, čo ďalej.

Jednej zo sestričiek, čo šla okolo, hrozne vŕzgali gumené podrážky. Zastala a usmiala sa na mňa. „Ako sa cítite?“ spýtala sa.

„Ach, dobre,“ odvetila som rýchlo, len aby čím skôr zmizla.

„Predpokladám, že váš manžel bude neskôr chcieť vidieť dieťa.“

„Na to by som sa nespoliehala,“ odsekla som.

Prekvapene sa na mňa pozrela a rýchlo odpochodovala preč za inými milými, normálnymi a slušnými matkami. Neustále klikala perom a hádzala po mne nervózne pohľady.

Rozhodla som sa, že zavolám Judy.

Judy je moja najlepšia kamoška. Poznáme sa od osemnástich. Do Londýna sme prišli spolu. Bola mi aj za družičku.

Toto by som sama nezvládla. Judy by mi mala povedať, čo ďalej.

Opatrne som sa zodvihla z postele, tak rýchlo, ako mi to nástrih dovolil, a došuchtala som sa k telefónu.

Zodvihla prakticky okamžite.

„Ach, ahoj, Claire,“ povedala. „Práve som sa za tebou chystala.“

„Dobre,“ odpovedala som.

Iba Boh vie, ako veľmi som sa chcela rozrevať a povedať jej o tom, ako ma James údajne opustil, no za mnou sa už vytvoril rad žien v ružových županoch, čakajúcich na telefón (nepochybujem, že každá jedna chcela volať svojmu natešenému manželovi), a napriek všetkému ešte vo mne ostala štipka hrdosti.

Koniec ukážky

MARIAN KEYES

MELÓN

Z anglického originálu Marian Keyes: Watermelon, ktorý vyšiel vo vydavateľstve The Random House Group Limited, London 1996, preložil Ivan Štefánek.

Vydalo vydavateľstvo Slovart, spol. s r. o., Bratislava 2013

Zodpovedná redaktorka Mária Štefánková

Editorka Katarína Škorupová

Návrh obálky Braňo Gajdoš

Zalomenie Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tlač PATRIA I., spol. s r. o., Prievidza

ISBN 978-80-556-1007-8

www.slovart.sk

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Table of Contents

Titulná strana

Prológ

1-9

1

10-19

20-29

30-39

Tiráž