Alica Bartková

Pachuť slov

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Túto knihu chcem venovať svojej mame Marte, pretože mala vždy pochopenie pre môj

čudný svet a bez nej by nikdy nevznikla.

Text © Alica Bartková 2013

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2013

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-556-1008-5

I.

Ležím na starom gauči rozhodnutý zaspať, ale telo moje rozhodnutie ignoruje. Cítim pach starého čalúnenia, nedosnívaných snov a bdelých predstáv, počujem každý pohyb tisícok roztočov, tlkot vlastného srdca, pomalé nádychy a výdychy. Toto rokmi vyležané miesto ma opäť núti myslieť na to, že keby som sa teraz vyparil, len tak zmizol zo sveta, moje telo, aj moja osobnosť so svojimi snami a nezrealizovanými plánmi, svetu by to bolo úplne jedno. Možno by to tak bolo najlepšie. Skrátka sa vypariť do zabudnutia. Žiadne pompézne ukončenie pobytu na zemi, žiaden pohreb, nariekanie, spomienky, ľútosť, sebaľútosť ani výčitky pre vlastné omyly. To, čo tu po sebe zanechám, je len škrabanec na lesklom povrchu, ktorý snáď niekto raz zahladí. Nechcem tu po sebe zanechať nič. Ani telo, ani popol, ani spomienky. Ak by som robil pre to všetko, čo môžem, keby som spálil všetky svoje veci a do konca života by za mnou chodil veľký čistiaci stroj a zametal za mnou všetky stopy, umýval chodník, po ktorom som prešiel, leštil veci, ktorých som sa dotkol, zničil všetko, čo som vytvoril, stále by si zopár ľudí nieslo so sebou vedomie, že som tu bol. Ako dlho trvá, kým priemerný človek zmizne z histórie? Až kým nezomrú všetci, ktorí si na neho pamätali? Kým nezmiznú všetky jeho zaznamenané podobizne, výtvory, texty? Neviem. Chcem, aby svet existoval bez mojich stôp, rovnako ako pred mojím vznikom.

Ak by som bol známy dedič z bohatej rodiny, génius investujúci do projektov, z ktorých každý vynáša zlato, a popritom vo voľnom čase maľoval obrazy, ktoré kritici umenia vynášajú na piedestály, moje zabudnutie, zmiznutie či vyparenie sa z povrchu zemského by bolo ťažšie. Lenže ja som obyčajný človek dnešnej doby, ktorý zaniká v anonymite davu. Napriek tomu sa nájde zopár ľudí, pri ktorých mám pocit jedinečnosti a nenahraditeľnosti, aj keď predpokladám, že ten pocit je falošný. Taký naivný zase nie som. Navyše, ak by som zomrel dobrovoľne, teraz a tu alebo hocikde inde, zostalo by po mne rozkladajúce sa telo. A ja nechcem ani to.

Nik sa ma nepýtal, či sa chcem narodiť. Prečo by som tu mal po sebe zanechať stopy svojho vynúteného bytia? Napriek tomu ľudia robia presný opak. Chcú tu po sebe zanechať čo najviac stôp. Ukladajú svoje podobizne do archívu miliónov ľudí, konzervujú všetko, konzervujú sami seba, konzervujú svoje ksichty, aby vyzerali čo najmladšie čo najdlhší možný čas, konzervujú svoje telá za života aj po smrti, zachytávajú svoje myšlienky v knihách, aby neuniklo žiadne presvedčenie ani nápad, o ktorom si myslia, že je iba ich. Konzervujú okolie, dokonca aj jedlo, aby vydržalo čo najdlhšie. Obchody sú plné konzerv so storočnou zárukou, ktorých dátum spotreby neprežije väčšina dnešných detí. Aj niektoré druhy pečiva v plastových vreckách a mrazené výrobky budú môcť jesť ešte deti ich detí. A načo? Ide zaniknúť masová kultúra a spotrebný život ľudí dneška? Načo toľká trvanlivosť? Každému tretiemu vychádzajú z úst reči o tom, že krása vecí spočíva v ich pominuteľnosti, ale pritom chcú mať zakonzervovaný celý svoj život. Aj smrť. Ľudia si možno ani neuvedomujú, že žijú z tiel miliárd našich predkov. Ľudstvo – niekoľko miliárd živých ľudí, ktorých presný počet sa každú chvíľu mení, a nespočetný zoznam mŕtvych. Chodíme po ich kostiach, dýchame prach, na ktorý sa obrátili, rastliny sa živia ich dávno mŕtvymi telami a my potom jeme ich plody. Existujeme na jednej veľkej hromade z pozostatkov našich predkov, beznádejne neprispôsobení prírodnému prostrediu, ktoré nás obklopuje. Ako Gehlenove nedostatkové bytosti sme si vytvorili inštitúcie, ktoré nám majú dať pocit umelej istoty, pocit prirodzenej umelosti. Ľudia potrebujú ilúzie, utópie a sebaklamy iba preto, aby otupili vedomie, že raz zomrú. A že tu raz nebudú. A preto všetko to konzervovanie. Ale ja chcem presný opak. Chcem zmiznúť bez stopy.

Pomaly sa zviecham zo sedačky, ktorá sa pod hýbajúcim sa telom ozve známym zavŕzganím, a idem do kuchyne hľadať škatuľku cigariet. Niekde určite sú, veď som ich tam kdesi uložil asi pred polrokom, keď som prestal fajčiť. Medzitým som ich hľadal a nenašiel už asi dvakrát. Teraz som rozhodnutý prezrieť každý kút, lebo potreba nikotínu je silnejšia ako lenivosť. Rozhliadam sa okolo, vidím dva poháre s nedopitou vodou, hrnček so zvyškom kávy, plný drez riadu, tanier so zaschnutými stopami večere, obeda alebo ktoviečoho vlastne, otvorené kuchynské dvierka, spoza ktorých vykúka čoraz menší stĺpik s taniermi, a rozsypaný cukor na stole, ktorý sa mi nechcelo upratať. Celé to na mňa pôsobí ako obydlie zúfalca alebo skôr skeptika, ktorému už vynakladať úsilie na čokoľvek pripadá zbytočné. Pozerám na vrecko ovsených vločiek zopnutých sponkou na vlasy. Jej sponkou.

Nebol som vždy taký. Nebol som skeptik rozhodnutý nezanechať tu po sebe nič. Bol som ako väčšina ľudí, hromadil som, konzervoval a uchovával veci, činy, vzťahy... v presvedčení, že ma to robí šťastnejším. Že to všetko speje k niečomu správnemu. A načo to všetko bolo? Byt mám plný nepotrebných harabúrd, v garáži predražené auto, aj keď by mi rovnako dobre poslúžilo oveľa lacnejšie, na stenách ešte stále fotky pripomínajúce niečo, na čo by som najradšej zabudol, a v mysli pocit odporu, ktorým ju naplnil rozbitý vzťah.

Našiel som ich napokon naspodku kuchynskej skrinky, museli prepadnúť cez zásuvku, v ktorej je z mne neznámych dôvodov diera veľká ako päsť. Vkladám jednu do úst, pripaľujem si a vťahujem dym, ktorý hladí moje pľúca drsnými rukami. S výdychom prichádza dlho očakávané uvoľnenie a je mi jedno, že v kuchyni bude smrad. Teraz mi za to nemá kto nadávať.

Po siedmich rokoch mi bez rozpakov povedala, že pre ňu nie som rovnocenný partner. Najprv som zostal ako obarený, pretože nič nenasvedčovalo tomu, že to tak cíti, aj keď neskôr mi do seba zapadli všetky drobnosti – ironické poznámky, povýšenecký smiech, úškrny, veľavravné ticho... ktoré som si predtým nechcel pripustiť. Doteraz však celkom nechápem, prečo sa tak cítila. Čo sa týka peňazí, zarábam viac ako ona, aj keď ona sa za posledné roky tiež pekne vyšvihla. Som od nej starší len o rok, takže vekom by to tiež nemalo byť. A aj keď som si na svojom výzore nikdy príliš nezakladal, dovolím si tvrdiť, a to bez štipky pýchy, že som celkom fešák. To, že pre ňu nie som rovnocenný partner, bol podľa môjho názoru len výplod jej pokrútených myšlienkových pochodov, ktoré som v poslednom čase aj tak chápal čoraz menej. Možno ma mala za nechápavého. Neviem. Zmenila sa. Možno som sa zmenil aj ja, ale nevidím to. V každom prípade, aj keď sa mi tým, čo povedala, tým, na koho sa za tie roky zmenila, totálne sprotivila, náš rozvod ma zranil viac, ako som čakal. Mal som v nej akúsi istotu, vlastne všetky svoje istoty som staval okolo nej a zrazu sa zrútili ako domček z kariet. Cítim sa zbytočný a bezvýznamný. A zradený.

Zvoní mi telefón. Mama. Dnes už asi piatykrát. Neuvedomuje si, že tým, že mi neustále vyvoláva, dosahuje pravý opak toho, čo chce. Aj keď to, čo chce, vlastne celkom presne neviem, ale asi ma chce povzbudiť, dostať do normálnych koľají... Alebo nadávať na moju bývalú, čo vlastne robila vždy. Zdvihnem telefón, aj keď na rozhovor s ňou vôbec nemám náladu.

„Čau, mami.“

„Ahoj, Tomáško. Prečo mi nedvíhaš?“

„Veď som ti teraz zdvihol.“

„Ale volala som ti už asi ixkrát!“

Chce sa mi kričať: „Asi preto, že som ti zdvihnúť nechcel! Nechcem sa baviť s nikým. A navyše chcem zmiznúť z povrchu zemského!“ Ale namiesto toho hovorím: „Prepáč, nepočul som zvonenie.“

„Ale prídeš tak, ako sme sa dohodli?!“

Mamin zlozvyk je o niečom sa s ľuďmi rozprávať a výsledok nejakého svojho návrhu považovať za sľub bez toho, aby ten druhý čokoľvek potvrdil. Za tie roky som sa už naučil, že je zbytočné hádať sa s ňou o opaku.

„Hej, prídem zajtra okolo obeda.“

„Dobre, Tomáško, už je všetko navarené, aj som piekla makovník, čo máš tak rád.“

Nemám chuť na makovník. Nemám chuť na nič.

„Super, mami. Tak prídem. Čau.“ A skladám.

Zajtra musím ísť domov. Stále to u našich volám domov, aj keď tu, vo svojom byte, bývam už dvanásť rokov. Ísť domov po takom dlhom čase je momentálne pre mňa psychický masochizmus, a keď si pomyslím na konfrontáciu s rodičmi, na vedenie povinných rozhovorov, ktorých témou bude Nina a moja budúcnosť, dvíha sa mi žalúdok. A to nie obrazne, ale doslova. V ústach sa mi zbiehajú sliny, v bruchu cítim neprekonateľný odpor a bežím na záchod.

Na stole je nakrájaná šunka. Tenké plátky, poukladané v pravidelnom rozstupe, smerujú až k veľkému kusu, z ktorého pochádzajú. Medzi nimi kôpky chrenu a horčice, plátky vajec a cibule okolo nich. Koláče, slané rožky a makovník. Na stôl dopadajú slnečné lúče a obkresľujú kvetový vzor záclony. Obraz tradičných vecí, ktoré v podstate neznášam. Ťažko povedať, či viac tie veci, alebo ich obraz. Asi oboje rovnako. Napriek tomu je v tomto známom zátiší niečo upokojujúce, čo sa mi vrylo do podvedomia a bez môjho súhlasu si tam parazituje ako kliešť. Veľká noc. Zvyky na dedine. Vysmiata mama stojí vo dverách a čaká, že niečo ochutnám. S nechuťou, so žalúdkom stiahnutým na veľkosť orecha, si dávam kúsok makovníka, pretože viem, že jej to urobí radosť.

„Je naozaj dobrý.“

„To som rada, že ti chutí. Ochutnaj aj ostatné.“

„Nie som hladný.“

„A čo si jedol?“

„Mami, preboha, nemám päť rokov.“

„Veď dobre, nebuď nasrdený. Poobede príde aj Maťo.“

Už len to mi chýbalo! Akoby som sa tomu mal náramne potešiť. Môj brat, vzor slušnosti a dokonalosti, aspoň v očiach rodičov, manžel a otec dvoch už takmer dospelých detí a ja, stroskotanec, ktorému najprv žena skákala po hlave a teraz skončil rozvedený a bezdetný, bez plánov a bez snov.

„To je super!“ poviem a prehĺtam ďalšie sústo.

Neviem, ako prežijem nasledujúce dva dni, ani ako prežijem zvyšok života. Našťastie hojnému zátišiu na stole kraľuje zopár fliaš vína a tvrdého – aspoň zatiaľ. Nalejem si poldecák domácej slivovice, potom ďalší s otcom, ktorému som vďačný za to, že sa ma na nič nepýta ani nič nekonštatuje, a zapnem televízor, kde ide reklama, reklama, reklama a za tým akási talentová súťaž. Tanečné skupiny, hudobné skupiny, tancujúci pes, trápny kúzelník, trápny zabávač, trápne všetko. Len to, že som u rodičov, bráni tomu, aby som sa opil pod obraz boží.

Poobede zazriem na verande niečo chlpaté. Je to obrovský kožušinový golier na kabáte Maťovej ženy Ivety. Ku golieru sa pridáva aj hlas, ktorý mi vždy liezol na nervy. Kvílivý, naliehavý, samá otázka, samé frázy a zbytočné reči. Po chvíli sa hnedá kožušina ku mne približuje, objíma ma, kvíli, vypytuje sa, zbytočne, zase sa vypytuje, zase zbytočne, vítam sa s bratom, trochu za posledné mesiace pribral, no má úsmev od ucha k uchu. Za nimi si to šinie moja neter so synovcom. Tamara nosí strojček na zuby, aj keď má už šestnásť rokov. Synovec Oskar je štrnásťročné neduživé dieťa, malý na svoj vek, spočiatku sme si mysleli, že je retardovaný, ale vraj má slabú formu autizmu. Preto neznáša, keď sa ho niekto dotýka, tiež nemá rád, keď vypadne zo svojho zaužívaného režimu. Nechápem, ako ho sem vôbec dostali. Na počudovanie sa so mnou normálne zvítal, asi prvýkrát v živote, zobral si zo stola zopár sladkostí a sadol pred televízor. Pred pár rokmi, keď som ho videl naposledy, musel raňajkovať, obedovať aj večerať presne v tom istom čase ako každý deň, stavať si drbnutú skladačku v tom istom čase, zvyšok dňa si kreslil a nikdy ma nepozdravil. Asi už vynašli nové lieky alebo čo. Nechápem. Môj brat so ženou sú však určite presvedčení, že na tom má zásluhu ich skvelá výchova. Vítam ich s pohárom v ruke, a keď tam tak stojím, dochádza mi, že som dosť opitý. Trochu ma motá a kaleidoskop všetkých nespravodlivostí z minulosti, prítomnosť týchto ľudí a promile v mojej hlave ma nútia zahnať sa po krasliciach v košíku na stole. Takmer všetky sa mi dostanú nečakane do rany a rozprsknú sa priamo pred Oskarovými nohami. Ten dostane panický záchvat sprevádzaný krikom a mne je odrazu celkom fajn, akoby som bol režisér a práve dokončil dlho očakávaný film.

Je ráno, ležím vo svojej starej posteli v detskej izbe, ktorú rodičia nechali nezmenenú. Z kuchyne sa šíri vôňa vyprážaného chleba vo vajci, ktorý mama robí vždy, keď prídem, a pokojne by som v tejto chvíli uveril, že mám opäť pätnásť rokov. Neviem, či by som sa chcel do toho obdobia vrátiť, nejaká moja časť áno, iná zase nie, na jednej strane ma láka istá bezstarostnosť, nevedomosť, čím menej informácií, tým lepšie, na strane druhej ma odpudzuje predstava, že by som si mal všetkými vecami prejsť znova. Nie, už nie.

Pomaly sa zviecham z postele, naťahujem zmeravené svalstvo. V hlave mi duní, včera som to s chľastom poriadne prehnal, rodičia ma takého sťatého ešte ani nevideli, a napriek tomu, že mám už tridsaťšesť rokov, sa hanbím ako pes. Otváram okno, aby som vyvetral opilecké výpary, a s odpornou pachuťou v ústach vchádzam do kúpeľne. Evidentne som vstal ako posledný, pretože z kuchyne ich už všetkých počujem. Najviac Ivetu, ktorej hlas mi pretína uši ako cirkulárka. Prúd vody v sprche mierni intenzitu hlasov, intenzitu ťažkosti bytia a ja by som najradšej zostal s vodou stekajúcou od hlavy až k členkom v kúpeľni celý deň. No limit nevhodného správania som už zrejme prečerpal a nezostáva mi nič iné ako odtiaľto vyliezť. Po vyčistení zubov a nedbalom oholení sa ešte natieram maminým telovým mliekom s prímesou mandľového oleja, nanášam dezodorant, obliekam si čisté tričko a rifle a vychádzam von.

„Dobré ráno.“ Vo výrazoch ich tvárí jasne čítam: „Včera si to riadne prehnal!“ No zároveň v nich poznať aj: „No čo, vzhľadom na udalosti máš na to právo.“

„Ráno?! Už je takmer jedenásť,“ hovorí mama pobaveným hlasom.

Uvedomím si, že až doteraz som sa nepozrel na hodiny. Mobil, ktorý ma informuje o čase, mám vypnutý, rozhodol som sa ho ignorovať. Aspoň na pár dní.

„A to som mal chuť ešte spať.“

Otec si číta nejaký časopis, tvári sa, že je to ohromne dôležité, brat pchá do seba koláč, Iveta predstiera, že pomáha mame s obedom, a Oskar sa hrá s mobilom, vtiahnutý do vlastného sveta, ktorému rozumie len on. Jediný, kto sa mi normálne pozdravil, je neter Tamara, aj keď so strojčekom na zuby trochu šušle, takže veta „Dobré ráno“ znie v jej podaní smiešne. Všimol som si, že ako som vošiel do kuchyne, všetci podozrivo stíchli. Je nad slnko jasnejšie, že sa bavili o mne. O mojich problémoch, trápeniach, zlyhaniach... Držím v ruke krajec vyprážaného chleba vo vajci a opäť myslím na to, že chcem zmiznúť. Mimovoľne si spomínam na svoj sen z dnešnej noci, kde som sa ocitol v prostredí nápadne pripomínajúcom psychiatriu z filmu Dvanásť opíc s Bruceom Willisom a Bradom Pittom. Otázka „Prečo?“ bola na tom mieste rovnako zbytočná ako volanie o pomoc v púšti. Mal som tam pocit dopredu zabudnutej nuly. Také miesto by mi momentálne vyhovovalo.

„Jedz, Tomáš!“ vyrušila ma z márnych predstáv mama.

„Veď jem.“

„Neješ. Neznášam, keď sa s jedlom len tak hráš.“

Dám si kúsok chleba, prežúvam, odhrýzam, prežúvam... a zapíjam to kávou. Hovorím, že idem von, trochu sa prejsť, obzrieť, čo je v okolí nové, aj keď viem, že tu nové nie je nič. Mama pohľadom naznačí Maťovi, aby išiel za mnou, tak ako to robila celé detstvo. Je odo mňa starší o štyri roky, takže to celé bolo v zmysle, že má na mňa dohliadnuť alebo čo. Ani si tým vlastne nie som istý, ale viem určite, že jemu to liezlo na nervy rovnako ako mne. Pakujem sa preč rýchlejšie, ako sa ku mne stihne ktokoľvek pridať. Vyjdem von, po schodoch z balkóna, stará lipa pred ním už nie je taká košatá, ako bývala, otec jej spílil polovicu konárov, vraj je už príliš veľká a kazí výhľad. Výhľad na čo? Na zopár domov starousadlíkov a nové honosné vily zbohatlíkov, ktorí si za peniaze vkus nekúpia. Ich predražené pompézne domy, z ktorých niektoré pripomínajú torty, sa do tohto prostredia vôbec nehodia. Aspoň podľa môjho skromného úsudku. A asi aj podľa úsudku starostu, lebo nové povolenia stavať už nedáva. Obídem okolo domu a prejdem k chodníku smerujúcemu na kopec. V podstate sa tu až na tých pár obrovských domov, ktoré vyrástli zo dňa na deň, nezmenilo takmer nič. Každý strom, krík, trávnatý porast, plot či dom je na svojom mieste. Všetko je rovnaké, a predsa už trochu iné, cudzie. Ja som iný. Už nie som ten chlapec, ktorý tu stál pred dvadsiatimi rokmi, pripravený nasávať to, čo mu život prinesie. Už nie som taký hladný po živote, ktorý zo mňa spravil skeptika. Na vrchu kopca sa rozhliadnem po krajine a sucho konštatujem, že som sem chodil zbytočne. Žiadne sentimentálne spomínanie ani odhalenie prevratných novôt sa nekoná, a tak schádzam späť.

Cestou nadol už z diaľky vidím Maťa. Nechápem, načo sem za mnou lezie. Nie sme už predsa malí a jeho vynútený dohľad je tu zbytočný. Je to môj brat, v podstate ho mám rád, ale vždy ma trochu štval. Na rozdiel odo mňa vždy išiel tou najlepšou cestou bez toho, aby si to uvedomoval. Je rozdiel robiť správne veci vďaka premysleným rozhodnutiam a dosahovať ich náhodou, šťastím, nazvite to, ako chcete. Počul som o istom „happiness“ kvociente, ktorý je často dôležitejší ako ten inteligenčný. Nie div. A môj brat ho zrejme má. Keby nemal syna autistu, bolo by všetko v jeho živote tip-top. Aspoň tak to vnímam.

Nie aby zostal stáť na mieste, keď vidí, že schádzam dole, ale stále sa šinie nahor. Niekedy ho fakt nechápem, a keby sme sa nepodobali ako vajce vajcu, pochyboval by som, že sme bratia. Zastavil sa až dva metre odo mňa.

„Si v pohode?“

Už ma s tými otázkami a zbytočným záujmom fakt všetci serú.

„Jasné, prečo by som nebol?“

„Ja len, že sa ti po rokoch rozpadlo manželstvo a správaš sa ako debil.“

„Počuli sme slovo Božie.“

„Prestaň. Vieš, ako to myslím.“

„Ty prestaň. Prečo máte všetci pocit, že sa deje niečo hrozné?! Proste som sa rozviedol. Nina je mrcha a škoda, že som si to neuvedomil už skôr.“

„V tom máš pravdu.“

„V čom?“

„Že je to mrcha.“

V podtexte som vycítil vetu „Ja som ti to hovoril,“ a začína mi kypieť žlč. Je pravda, že Ninu nikdy nemal rád, a už na začiatku mi povedal, čo si o nej myslí. Že je to vypočítavá mrcha. Neveril som mu. Ako tam tak stojí a poludňajšie slnko mu svieti na zlatisté vlasy bez šedín, mám chuť mu jednu vylepiť.

„Sorry, Maťo, že nie som dokonalý ako ty.“

„Podvádzam Ivetu.“

Neverím tomu, čo som práve počul.

„Čo?“

„Nie som dokonalý.“

Tvári sa vážne, už je to tak. On, vzor plnohodnotného života tejto spoločnosti, milujúci manžel a otec, bla, bla, bla... V živote by som to naňho nepovedal. Ideály sú naozaj len abstraktné bludy.

„Už zhruba rok. Je to moja kolegyňa. Iveta nič netuší.“ Pokračuje sám. Neviem, či to chcem počuť. Vlastne áno, chcem. Chcem počuť, že všetci robia chyby.

„Je v tom niečo viac?“

„Nie.“

„Povieš to Ivete?“

„Nie.“

Povedal to rozhodne, tak ako vždy, a nevyzerá, že by ho pre neveru mátali výčitky. Môj názor na to je asi to posledné, čo ho zaujíma.

„A čo... mieniš v tom pokračovať?“

„Neviem.“

„Bože, Maťo, to si fakt myslíš, že sa ti to len tak prepečie?“

Pozrel sa na mňa pohľadom akože „Ak to nikomu nebudeš vešať na nos, tak sa to nemajú odkiaľ dozvedieť,“ spokojný sám so sebou, bez výčitiek, bez hanby.

„To si ani na chvíľu neuvažoval nad tým, že môžeš prísť o deti, o zázemie, čo máš?!“

„Jasné, že hej, Tomáš. Čo ti mám na to povedať?“

Som ticho, neviem, čo vlastne od neho chcem. Aj tak vždy robil iba to, čo chcel on. A väčšinou boli jeho rozhodnutia rozumné, správne, úspešné... No tentoraz to tak byť nemusí. Neomylný nie je nik.

„To, že sa teraz budem cítiť mizerne, môj život nezlepší,“ pokračuje. Zrejme odo mňa napriek všetkému čaká súhlas, porozumenie, požehnanie, alebo čo ja viem čo, ale toho sa nedočká.

„Mal by si to skončiť. Ihneď.“

Tvári sa prekvapene, možno nečakal v mojom hlase takú rozhodnosť. Sám som tým prekvapený. Tým, že ma bratova nevera pohoršuje, aj tým, že je ten pocit taký nekompromisný. Nie som žiaden puritán a Iveta tiež nie je človek, ktorý by mi ktovieako sedel, ale za tie roky som si už na ňu zvykol a som presvedčený, že je dobrá matka a manželka. Voči nej je to totálne neférové. Schádzam dole kopcom, kašlúc na jeho dôvernosti. Jarné slnko mi svieti do očí a krok za krokom vo mne rastie hnev. Počujem ho za sebou, kričí na mňa, chce ma zastaviť, snažím sa ho ignorovať, nejde to. Cítim, že mi je v pätách, prudko sa otáčam, ruky zaťaté v päsť, a pravačkou mu zavalím po tvári. Zapotácal sa, takmer spadol a mne sa vôbec neuľavilo tak, ako som čakal. Brat sa drží za líce, nechápavo na mňa pozerá, nikdy by mi nenapadlo, že to raz spravím. Možno som mu podvedome vždy chcel jednu uvaliť za to, aký je, vzor dokonalosti, slušnosti, dôstojnosti, správny syn, správny otec, správny manžel. Paradoxne som to urobil až vtedy, keď som zistil, že taký nie je. Ticho, prerušované len naším zrýchleným dychom, pretína on.

„Šibe ti?!“

„Hej, šibe.“ Ospravedlňovať sa mu nemienim. Aj keď viem, že sa mi možno priznal kvôli tomu, aby som sa cítil lepšie.

Bez slova sa zvrtnem a idem domov. Kým vojdem dovnútra, hnev už trochu ustúpi a som schopný komunikovať s rodičmi. Všetci sú v tých istých pózach, ako som ich tam zanechal. Otec číta – nečíta noviny, mama varí a Iveta sa tvári, že jej pomáha, Oskar sa stále hrá s mobilom a Tamara sedí vedľa neho a pozerá telku. Sadám si k nim. V televízii dávajú dokument o ruských zbohatlíkoch a akási blondína tam hovorí, že práve kúpili súkromný ostrov na Seychelách. Ochranka jej muža nosí dokopy dvadsať kalašnikovov a vyzerá to fakt smiešne. Užívajú si súkromné ostrovy, a pritom musia počítať s tým, že budú zastrelení. A to rovnakými gaunermi, ako sú oni sami. Paláce zo zlata, gýčové, predražené veci... za peniaze si vkus nekúpite.

O pár minút príde Maťo s viditeľným monoklom na lícnej kosti, ktorý je zatiaľ len ružový. Ako prvá skríkne mama.

„Preboha, Maťo, čo sa stalo?!“ Po tej otázke a pohľade na jeho tvár sa všetci ako na povel obrátia ku mne. Nehovorím nič, vezmem zo stolíka pohár s vodou a celý ho vypijem.

„Ale nič. Spadol som. Nechajte to tak.“

Presne to som od neho čakal. Veľkorysosť. Hru na správneho. Oveľa radšej by som bol, keby žaloval ako malé dieťa, že som ho udrel. Aj tak všetci dobre vedia, že som to bol ja, a on zase vyzerá ako vzor slušnosti. Rus Bryncalov ukazuje v telke svoj zlatý palác a ja chcem jediné. Preč odtiaľto, späť do svojej skepticko-ironickej kukly, kde mi dajú všetci pokoj.

Po tom, ako som prišiel domov, po vypočutí si všeličoho na svoju adresu, po maminých výčitkách a starostiach o mňa, po znášaní vyčítavých pohľadov (keď ich na mňa upierala Iveta, mal som jej sto chutí vyklopiť pravdu o bratovej nevere), som si zapol po niekoľkých dňoch telefón a čakal, kým mi nabehnú správy. Postupne mi začali pípať esemesky, zastavili sa na počte dvadsaťtri. Práca, práca, práca... Zobral som si dvojtýždňovú dovolenku, napriek tomu ma stále otravujú. Firma funguje rovnako dobre aj bezo mňa, tak nechápem, načo to robia. Nech si aspoň konečne zvyknú, že nemienim robiť veci za nich, a že sú si schopní robiť svoju prácu nakoniec aj sami. Objednávky, faktúry, problémy, chyby vo výpočtoch, zle objednaný materiál, chýbajúci materiál, pokazené stroje, zase problémy, nakoniec sa vždy všetko urovná. Firma na výrobu plastov. Moja firma. Keby mi ako-tak nevynášala, už by som tú hlúpu prácu dávno nechal. Zapínam aj televízor a notebook. Keď už informácie, tak všetky naraz. Informačné technológie ako náhrada za ľudskú spoločnosť. Umelý pocit spoločnosti sa stáva pocitom domova. Pocit prirodzenej umelosti si nachádza miesto aj tu. Wrestler v ringu sa chystá roztrhnúť riť svojmu súperovi a ja sa dávam do telefonovania, lebo je pravdou, že ak sa niečo fakt poserie, spadne to na mňa.

Na druhý deň mi prenikavé tóny budíka div neroztrhnú hlavu. Tento zvuk neznášam, ale keď som si nastavil budenie hudbou, niekoľkokrát sa stalo, že som vzápätí zaspal. Preto je drzý, odporný, nástojčivý tón tá najistejšia možnosť, ako sa zobudiť. S pocitom zdreveneného tela idem do kúpeľne, kde ešte stále na niektorých miestach kraľuje Ninina kozmetika. Chytám šampón, sprchový gél a mydlím sa od hlavy po päty. Prúd vody ma čiastočne preberá a idem do kuchyne dať si niekoľkodňové suché pečivo a kávu. Obliekam si sako, kravatu, kabát a vychádzam z bytu na treťom poschodí. Mám tento byt rád a napriek tomu, že by som si mohol dovoliť luxusnejšie bývanie, nemienim sa nikam sťahovať. Nina sa chcela presťahovať už dávno, tak som ju po rozvode vyplatil a ona mi tu nechala všetky veci. Garáže sú hneď vedľa paneláka a vedie k nim úzky chodník, ktorý je pri jarnom topiacom sa snehu trochu klzký. Spod snehu už sem-tam vykúka zelená tráva a všetko sa snaží vyslobodiť spod niekoľkomesačnej pokrývky. To mi určitým spôsobom symbolizuje mňa. Moja pokrývka je však niekoľkoročná, takže vyhrabať sa z nej mi bude trvať zrejme oveľa dlhšie. Garáž už mám len na niekoľko krokov, keď si klzký povrch vypýta svoju daň. Ľavá noha mi vyletí dopredu, pravou nestačím udržať rovnováhu, telo padá dozadu, v pravej ruke držím kufrík, takže sa inštinktívne snažím zabrzdiť pád ľavým lakťom. Všetko trvá asi dve sekundy a ja ležím s vykrútenou ľavou rukou pod sebou a s vedomím, že ju mám určite zlomenú. Pomaly sa postavím a skúšam ju zohnúť. Nejde to. Chytám telefón a beriem si taxík rovno do nemocnice.

Čudné je, že zlomená ruka nebolí tak, ako som čakal. Možno je to následkom adrenalínu alebo čoho, ale bolí len trochu, keď ňou hýbem. Vošiel som rovno na urgent s nádejou, že ma niekto hneď vyšetrí, ale kopa ľudí tlačiacich sa na jednom mieste ma ihneď vyviedla z omylu. Niekoľko desiatok pacientov posedávajúcich na laviciach v čakárni sa buď apaticky opiera hlavami o stenu, alebo sa pozerá na dvere, dúfajúc, že sa už konečne otvoria. Majú zasadrované ruky, nohy, obviazané hlavy, v rukách röntgenové snímky, barle opreté o lavice, na ktorých sedia, takže prejsť popri nich bez zakopnutia je takmer nemožné. Niekoľko z nich kašle a kýcha, čiže môžem čakať, že okrem zlomeniny si odtiaľto odnesiem aj nejaký vírus. Vedľa v chodbe pri miestnosti s röntgenom ležia na nosidlách ešte dvaja pacienti, jeden so zakrvácanou hlavou, druhý so zakrvavenou nohou a nevyzerá, že by bol veľmi pri vedomí. Napriek tomu zozbieram odvahu a prerýpavam sa uličkou trpiacich rovno k dverám čakárne, snažím sa nevšímať si naštvané pohľady a klopem na dvere napriek nápisu Zákaz klopať. Pri tom mi prvýkrát napadne, že ešteže som si nezlomil pravú ruku, keďže som pravák. Po chvíli mi otvorí odmeraná sestrička a pýta sa:

„Áno?“

„Dobrý deň, práve som si zlomil ruku a nemôžem ňou hýbať.“ Pravou rukou ukážem na nevládnu ľavú a čakám reakciu.

„Poďte, doktor vás o chvíľu prezrie.“

Zavriem za sebou dvere, za ktorými na mňa zazerali desiatky párov očí.

Asi po hodine a pol, po nad slnko jasnejšom zistení, že je ruka zlomená, po röntgene a zasadrovaní sedím vo svojej kancelárii a vyčítam si, načo som sa sem vôbec trepal. O pár desaťročí, možno len rokov, by ma pokojne mohol nahradiť stroj. Všetci ma naháňali ako zmyslov zbavení a teraz, keď som tu a zistili, že mám zlomenú ruku, posielajú ma domov, vraj čo tu robím. Popodpisujem nejaké zmluvy prichystané na stole a zisťujem, že v lakti, kde mám vraj kosti zlomené, mi to čudne hrká. Keďže je piatok, v pondelok vraj s tým mám prísť na kontrolu, aby zistili, či ruku operovať, alebo sa kosti zrastú samy. Už teraz tuším, že hrkajúce kosti sa samy nezrastú.

Je sobota ráno, spal som na pravom boku, s ťažkou sadrou na ruke opretou o hrudník. Napodiv som spal celkom dobre, lieky proti bolesti, čo mi dal lekár, možno splnili svoj účel. Včera som volal mame, že čo sa mi stalo, takže napriek mojim protestom sa dnes hodlá ku mne nanominovať. Pomaly vstávam z postele, ignorujúc hrkanie lakťových kostí, a snažím sa vykonať rannú hygienu bez toho, aby som cítil ich pohyby. Nejde to. S každým predklonom, s každým pohybom sa v mojej ruke deje niečo, čo sa mi nepáči, a cítim, že lieky proti bolesti prestávajú fungovať. Dávam si ďalší a ďalší, prekračujem limit a je mi to jedno. Nechutí mi jesť, zapínam televízor, kde opäť ide debilná, slaboduchá televízna zábava. Talentové šou. Reprízy z USA, zo Slovenska, z minulého týždňa alebo zo včerajška, alebo čo ja viem odkedy. Skákajúce psy, tanečné skupiny, kúzelníci, divadielka, klauni, speváci, skrátka, cirkus neočakávaných (očakávaných) udalostí. Čakám, kedy sa mi z toho zavarí mozog, aby som nemusel myslieť na nič iné, ale skoro som z toho opäť zaspal.

Pred jedenástou mi zvoní pri vchode mama. Našla ma asi v horšom stave, ako čakala, a po výraze na jej tvári som sa musel ísť pozrieť do zrkadla. Vyzerám naozaj nahovno. Vlasy strapaté, tvár skrivená bolesťou a hnevom na celý svet, na sebe župan, rozťahané tepláky, vynosené papuče a ruku lemuje sadra. Odstrašujúci príklad toho, ako by chcela matka nájsť svoje dieťa. Áno, áno, uznávam, je to blbý pohľad, ale svet sa teraz netočí okolo nej. Nech sa aspoň raz točí okolo mňa!

Priznávam, že mať mamu iba pre seba, nie je až taký zlý pocit. Doniesla so sebou vôňu domova a niečoho známeho, slabo definovateľného, čo mi tu asi chýba. Pri nej si uvedomujem, že mám vlastne rád prostredie, odkiaľ pochádzam, v lete arómu živice a vysušeného sena, v zime vôňu čerstvo napadaného snehu a praskanie dreva v kozube, mám rád aj plynutie času, ktoré je tam akési pomalšie ako tu. Avšak všetko to mám rád, až keď tam nie som. Asi to je tým, že predstavy a spomienky sú vždy ideálnejšie ako realita.

Mama do mňa pchá kurací rezeň, aj keď hovorím, že nechcem.

„Ale no tak! Musíš niečo jesť!“

S odporom do seba súkam vyprážané kurča a opäť mám chuť zmiznúť.

V nemocnici to čudne páchne. Cítim to však iba krátko, lebo čuch si zvykol alebo, lepšie povedané, v pude sebazáchovy rezignoval. Na príjem som prišiel ako zúfalé indivíduum s mamou. Tridsaťšesťročný, rozvedený, bezdetný mamičkin maznáčik. Mamu som uviedol aj ako kontaktnú osobu v prípade potreby. Čiže v prípade, že pri operácii zomriem a budú chcieť vybaviť prevzatie tela, alebo ak v záchvate paniky rozmlátim celú izbu a budú chcieť peniaze. Dostal som posteľ na traumatológii vedľa starého dolámaného muža v strede. Pri okne, ešte leží mladý chalan, zhruba dvadsať rokov, s vyloženou zasadrovanou nohou. Vraj Milan a pán Dúbravský. Ležím na posteli a najlepšie, čo môžem v tejto chvíli urobiť, je byť ticho.

Rozpílili mi sadru a po prezretí ruky zistili, že mám veľký opuch, tak ma nemôžu operovať hneď. Poležím si tu teda viac dní, ako som čakal. Telefonujem do práce, listujem časákmi, počúvam iPod, zapínam notebook, vybavujem maily, surfujem po nete, samé hlúposti, reklamy, vypínam notebook, hádžem všetko na jednu kopu do skrinky vedľa postele a zízam do steny. Chcem, aby to už bolo za mnou. Operácie sa nebojím, ale pocit, že sa mi niekto bude vŕtať v ruke, v mojej krvi, kostiach a svaloch, zatiaľ čo ja budem pokojne odfukovať v inej dimenzii, je čudný. Milan si vraj zlomil nohu na kolieskových korčuliach. Nedal asi pozor na skalu na ceste a noha sa mu pošmykla podivným smerom. Potom už iba videl, ako sa mu ohýba v neprirodzenom uhle, a následne cítil bolesť ako nikdy. Teraz tam má kovovú dlahu, klince a skrutky... Vraj má aj pretrhnutú šľachu, čo je najhoršie. V penise má zavedenú hadicu, aby šťal do vrecka a nemusel sa hýbať. Tmavé strapaté vlasy, niekoľkodňové strnisko a nasrdený výraz svedčia o tom, ako sa asi musí cítiť. Pán Dúbravský má zlomenú kľúčnu a ramennú kosť. Vraj sa doma potkol a spadol. Aké jednoduché. Tiež ští do vrecka, takže som tu vlastne jediný, kto nemá v penise hadičku. Snáď to tu nejako prežijem.

Ráno sa zobudím na to, že mi sestrička pichá do zadku injekciu. Pýtam sa jej, čo to je, vraj niečo na odbúranie opuchu. Do misky na skrinke som dostal ešte nejaké tabletky, antibiotiká proti zápalu a proti bolesti. Je to čudné, ale lieky proti bolesti som nebral už odvčera a ruka ma vôbec nebolí. Cítim hrkanie, cítim, že kosti nie sú na svojom mieste, v rozpílenej sadre ešte viac, ale vôbec ma to nebolí. Telo už asi rezignovalo. Idem sa vyšťať a pokúšam sa urobiť rannú hygienu v malom umývadle na izbe. Na holenie kašlem, aj keď to by som jednou rukou zvládol. Raňajky sme dostali na izbu, biely rožok, džem a čaj. Pozerám na mobil. Esemeska od Niny. Od niekoho sa musela dozvedieť, že som v nemocnici. Vraj ako sa mám a či niečo nepotrebujem. Seriem na ňu. Ona je ten posledný človek, od ktorého by som niečo potreboval. Opäť beriem do rúk všetky časáky odvčera a listujem ich stránkami. Fotky, slová, fotky, slová, fotky, fotky, slová, slová, slová... Prázdne, bezduché slová, ktoré nie sú nikomu na nič. Esemesky, maily, reklamy, bulvárne kecy, hlúpe výroky politikov, frázy, bezbrehé ohováranie... Zo všetkých tých zbytočných informácií, falošných dôverností, klamlivých senzácií či úplne zbytočného NIČ začínam cítiť pachuť. Doslova. V ústach. Zrejme to bude liekmi, ale ja cítim, že tie slová majú pachuť. Je to vlastne niečo, čo cítim už dávno, len som si to neuvedomil. Všetok ten informačný šum, chaos, zbytočnosť slov mi už dlhšie znepríjemňujú život. V návale potreby konečne sa vyjadriť chytám notebook a začínam horúčkovito písať. Jednou rukou ďobem do klávesnice, píšem o tom, čo ma štve, o tom, ako by som chcel, aby môj život fungoval, o mužovi hľadajúcom si svoje miesto vo svete, pokúšam sa slová konečne usporiadať správnym smerom. Keď už nie život, tak aspoň slová. Píšem dlho, ignorujúc reči svojich spolupacientov, ignorujúc zvonenie a pípanie telefónu, sám neviem, odkiaľ sa to zrazu vo mne berie, ale píšem všetko, čo sa mi v mysli varí už dlhý čas. Zachytávam svoj život, úlomky životov iných, opisujem veci, ktoré sa stali, ktoré sa stať mohli, ale nestali, aj tie, ktoré by sa stať mali. Viem, že je to divné, možno nepochopiteľné, ale chcem dať svojmu životu nejaký zmysel aspoň na papieri. Spomínam si, ako som kedysi rád čítal v senníku za domom, plný ideálov, ktoré postupne pokapali. Spomínam si na Johna Fowlesa, Franza Kafku, Anthonyho Burgessa, Daga Solstada, Henryho Millera, Ingmara Bergmana... Tie ich slová neboli kecy. Chcem písať ako oni. Viem, že to nehrozí, ale snáď sa k tomu aspoň priblížim. Nesnažím sa zaujímať neochvejné postoje, netvrdím, že to, čo píšem, je správne, ani že smery, ktoré naznačujem, sú tie najlepšie, ale nič mi nebráni v to dúfať. Sám neviem, či som vôbec schopný mať nejaké presvedčenia. Mám len dojmy. Lepšie alebo horšie. A život beriem ako prchavý stav, v ktorom nepoznám nič, ani sám seba. Možno je to, čo tlačím do počítača, len úbohým vylievaním sa zo životných krívd človeka v strednom veku a je dosť pravdepodobné, že to bude brak, ale cítim, že to musím zo seba dostať. Píšem niekoľko hodín a zastavím sa, až keď sa vo dverách zjaví sestra a kričí, že bude vizita. Ukladám súbor na plochu obrazovky a dávam mu jediný možný názov: Pachuť slov.

Už som tu takmer týždeň. Strácam pojem o čase. Dni sú na jedno kopyto, ranný budíček injekciou do zadku, písanie, lieky, jedlo, písanie, chodí ma otravovať mama, teraz býva v mojom byte a nemá čo robiť, dotrepal sa dokonca za mnou aj brat, ktorému ešte nezmizol monokel z tváre, nosia mi sem jedlo, ktoré vôbec nejem a ktoré končí väčšinou v Milanovom žalúdku. Opuch nie a nie zmiznúť, bol som na cétečku, kde na záberoch zistili, že lakeť nemám len zlomený, ale že je rozdrvený. Malé úlomky kostí rozdrobené kade-tade spôsobili ten opuch. Nemocničné sestry mi povedali, že nemám nič jesť, vraj ma budú zajtra operovať. Konečne! Inak by som už bol schopný zliezť po stene pomocou prísaviek EKG. Snažím sa usporiadať si myšlienky a dať ich na pomyselný papier. Dokopy som za tých pár dní napísal 232 strán. Ešte tomu niečo chýba, ale kniha je takmer hotová.

Desať, deväť, osem...

A dosť. To je číslo, ku ktorému som sa v odpočítavaní dostal. A posledné, na čo si spomínam, pred tým, ako ma anestéziológ uspal. Povedal, že mám odrátavať od desať, vraj stačí len v mysli. Tesne predtým som však myslel na niečo, čo ma samého prekvapilo. Myslel som na to, že keď mám takto blízko k smrti, nechcem zmiznúť. V hraničných situáciách ma opúšťa lenivosť skeptika.

Prebral som sa dezorientovaný, ale s vedomím, že už mám za tým. Z chodby počuť mamin hlas, určite zas núti sestrám čokolády alebo niečo podobné, pravdepodobne som sa zobudil práve na to. Pozerám na ruku, ktorá je obviazaná obväzom, ale celá. Trčia len napuchnuté prsty, dlaň až po zápästie. Neviem, či to vyzerá hrozne alebo smiešne. Asi aj, aj. Netuším, ako dlho ma operovali, ani ako operácia vlastne dopadla. Pokúšam sa posadiť, ale svaly sú akési mäkké, všetko je vláčne a cítim sa ako na vode. Všimol som si, že moji spolupacienti po mne čudne pozerajú.

„Spal si dve hodiny,“ ozval sa Milan.

„Hm... Koľko ma operovali?“

„Tri a pol hodiny. Vraj to bola komplikovanejšia zlomenina, ako si mysleli.“

„Čo?“

„Vraj si tam mal nejaké úlomky či čo.“

Vravu z izby začuli sestry a s mamou sa dorútili dnu.

Koniec ukážky

Alica Bartková

Pachuť slov

Prvé slovenské vydanie

Zodpovedná redaktorka Dana Brezňanová

Editorka Zuzana Šeršeňová

Produkcia Dana Klimová

Sadzba a zalomenie Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tlač KASICO, a. s., Bratislava

ISBN 978-80-556-1008-5

www.slovart.sk

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Table of Contents

Titulná strana

I.

Tiráž