Kathy Reichs & Brendan Reichs

Viróza

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Kathy Reichs 2010

Translation © Viera Gregorcová a Erik Fazekaš 2013

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2013

Z anglického originálu Kathy Reichs & Brendan Reichs: Virals,

ktorý vyšiel vo vydavateľstve Razorbill, New York 2010,

preložili Viera Gregorcová a Erik Fazekaš.

Zodpovedná redaktorka Andrea Cséfalvay Kopernická

Vydalo Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava v roku 2013.

Sadzba Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tlač FINIDR, s. r. o., Český Těšín

ISBN 978-80-556-1005-4

www.slovart.sk

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať

ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými,

alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému

a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Túto knihu venujem všetkým dobrým ľuďom a psom v Charlestone.

Ďakujem za vrelé privítanie!

PROLÓG

Najhlasnejší zvuk vo vesmíre je výstrel.

Najmä ak strela smeruje na teba.

Prásk! Prásk!

Guľky presvišťali klenbou stromov a vyplašili opice, ktoré sa s vreskotom rozpŕchli na všetky strany.

Bežala som.

Nemotorne som sa predierala podrastom. Myseľ prázdna, vydesená.

Nájdi chodník!

Tmou sa mihali siluety. Stromy, kríky, vystrašené zvery. Ozbrojení zabijaci? Netušila som. Srdce mi divo búšilo a trielila som o život. Naslepo.

Potkla som sa o koreň a spadla. Nohu mi zachvátila bolesť.

Vstávaj! Vstávaj! Vstávaj!

Tmou prefrčalo čosi veľké. Zmeravela som.

„Ben?!?!“

Ticho.

Vstávaj, inak ťa odbachnú. Hýb sa!

Pozviechala som sa, vyrazila do noci.

Bol Hi predo mnou? Shelton zmizol vľavo, vrhol sa do porastu.

Prosím, nech je to Ben, čo utekal za mnou!

Nemali sme žiadny plán. A načo? Veď nikto nevedel, že sme tu, čo robíme.

Kto, dopekla, sa ma to snaží zastreliť?

Vyčerpaná som lapala po dychu.

Neskôr, po tej premene, by som dokázala bežať naveky. Rýchlo. Bez únavy. Môj dokonalý zrak by prebodol nočné tiene. Nie takto, bez dychu, stratená v beztvarej tme.

Títo zločinci, kýmkoľvek boli, by nemali šancu. Nie proti našim schopnostiam. Naša svorka by ich dostala. Komunikovali by sme bez slov. Vystopovali ich ako mačence. A roztrhali na kusy.

Ale nie v tú noc. Bola som v kaši. Bledá, vystrašená.

Takže som bežala. Konáre ma udierali, driapali kožu. Konečne som vkročila na otvorenú plochu.

Pláž! Bola som blízko.

Z tmy zasyčal hlas.

„Tory! Tu som!“

Shelton.

Vďakabohu!

Vo svite hviezd som rozpoznala čln. Preskočila som na palubu a odtiaľ pohľadom prečesávala pobrežie. Vzduch čistý.

„Kde je Hi? A Ben?“ zašepkala som udýchane, spotená.

„Tu som.“ Ben sa vynoril z tmy. Rýchly skok a bol v člne. Prekĺzol k riadeniu. Kľúče držal v ruke, váhal. Bál sa naštartovať. Bál sa nenaštartovať.

Hi stále nedorazil.

Sedeli sme a napäto čakali. Odvaha ma už úplne opustila.

No tak, Hi. Ukáž sa. Prosím, prosím, ach, veľmi prosím...

1

Všetko sa začalo vojenským identifikačným štítkom. Teda, s opicou a štítkom. Vyber si. Mala som predvídať, že to bude problém. Mala som to vycítiť. Ale vtedy som nebola taká vnímavá. Nebola som ešte vyvinutá.

Ale začnem pekne po poriadku.

Bolo to obyčajné sobotné ráno u nás doma. Aj keď môj dom má dosť ďaleko od obyčajnosti. Je výnimočný – dokonca bizarný. Čiže doň perfektne zapadám.

Tu, kde žijem, je plno zaujímavých vecí, v prípade, že sa flákaš po vonku rovnako často ako ja. Nemusíš prírodu? Tak to sa ti moje obydlie bude zdať tak trochu... mimo.

Lebo žijem na opustenom ostrove. Skutočne opustenom a prázdnom.

Ostrov Morris. Ďaleko od normálnych domov. Koniec sveta. Najodľahlejšia a najizolovanejšia diera Charlestonu. Ešte aj holuby sa tu otáčajú. Ak ti však nevadí samota a voľnosť, nie je to až také zlé miesto. A keďže ja mám rada samotu a voľnosť, úplne mi to vyhovuje. Tento výbeh si neskutočne užívam.

Ostrov Morris nie je impozantný, ako ostrovy bývajú. Má niečo cez desať štvorcových kilometrov. Severnú časť tvorí nezaujímavý pás zvlnených pieskových pahorkov. Uprostred sa dvíhajú do výšky deväť až dvanásť metrov a ťahajú sa na juh, kde sa ostrov rozširuje. Západná časť je husto pokrytá močiarmi, ktoré lemujú plytké prílivové zátoky. Na východe sa rozprestiera nekonečný Atlantik.

Duny, močiare, pláže. A ticho. More ticha.

V našej maličkej krajinke sú iba dve novšie stavby. Jednou je bytový komplex, kde bývam, druhou je cesta. Cesta. Naše jediné spojenie s vonkajším svetom. Neoznačená jednopruhová úzka asfaltka, ktorá smeruje na juh, pretína duny a močiare a na konci ostrova sa vydá cez zátoku Lighthouse Creek na Krysí ostrov. Čierny povrch asfaltky sa križuje s diaľnicou na Folly Beach, a kým príde do mesta, minie ešte Ostrov kôz.

Krysy. Kozy. Blázni. Budete sa musieť opýtať charlestonskej historickej spoločnosti, ako prišla k takým príjemným názvom. Sú ich tu naokolo desiatky.

Všetko tu bolo pre mňa nové. Ešte pred rokom som nevytiahla z Pennsylvánie päty. Potom som sa nabúrala do života môjho otca.

O mojom „spolubývajúcom“:

Christopher „Kit“ Howard je môj otec. Vieme to presne šesť mesiacov. Vtedy som sa totiž presťahovala do Južnej Karolíny, aby som s ním žila.

Nemala som na výber. Po tom, čo sa stalo mame.

Po nehode.

Neviem, prečo mama Kitovi o mne nepovedala. Nemal ani potuchy, že je otcom. A to ním je už štrnásť rokov.

Ešte stále sa z toho nespamätal. Zakaždým to na ňom vidím. Keď sa zobudí alebo si príde po dlhom dni v práci oddýchnuť, doslova poskočí, keď ma zbadá. Vidím, čo mu v hlave beží: To je moja dcéra. Mám dcéru, ktorá má štrnásť a žije so mnou. Som jej otec.

Ale aj pre mňa je to šok. A tiež som ho ešte nepredýchala.

Ako vám popíšem otca zo strát a nálezov? Kit má tridsaťjeden rokov. Je morský biológ a profesor vo výskumnom inštitúte na Loggerheadskom ostrove. A workoholik.

O rodičovstve nemá ani páru.

No možno som priveľmi kritická.

Možno je to preňho príliš nová situácia. Prekvapenie, že má už odrastenú dcéru. A možno má ešte v čerstvej pamäti vlastnú divokú mladosť. Tak či onak, vôbec nevie, čo má so mnou robiť. Jeden deň sa so mnou baví ako so svojím kolegom, inokedy ako s deckom.

Ak mám byť úprimná, naše spolužitie mu tiež veľmi neuľahčujem. Nie som svätica. Neviem, ako sa správať k otcovi. Ako mať otca.

Takáto sme my dvojka. Čo žije v diere, kde líšky dávajú dobrú noc.

V ten deň som triedila lastúry podľa druhu. Nuda? Možno. Ale ja som blázon do vedy. Žijem, aby som objavovala veci, hľadala odpovede. Mama často žartovala, že je ťažké vychovávať dieťa, ktoré je múdrejšie ako väčšina stredoškolských profesorov.

Čo na to ja? Robím len to, čo ma baví.

Vyleštené lastúry zabrali celý kuchynský stôl. Filipky. Natiky. Arkay. Čerstvo umyté a vyleštené sa ligotali v rannom slnku.

Z vedra pri nohách som vylovila ďalšiu a dávala pozor, aby som sa neoprskala bieliacim roztokom. Helmovka. Dala sa ľahko rozoznať: biela farba, vajcovitý tvar, červené a hnedé škvrny po obvode ryhovaného povrchu. Položila som ju bokom, nadšená zo vzácneho úlovku.

Načrieť. Vyloviť.

Ďalší úlovok bol záhadou. Je to arka? Alebo srdcovka? Obe sa na pobreží Južnej Karolíny vyskytujú v hojnom počte.

Hoci sa máčala v bielidle takmer dve hodiny, jej povrch stále pokrývali zvyšky schránok fúzonôžok inkrustované vápnikom.

Perfektné. Už dlho som hľadala tú pravú výhovorku, aby som mohla použiť svoje špeciálne nástroje. Narodeninový darček. Od tety Tempe.

Možno vieš o kom to hovorím.

Keď som to zistila, bola som riadne šokovaná. Som príbuzná doktorky Temperance Brennanovej, svetoznámej forenznej antropologičky. Je mojím veľkým vzorom. Keď mi to Kit povedal prvýkrát, neverila som mu. Ale dávalo to logiku. Tempina sestra Harry je moja stará mama.

Takže máme v rodine celebritu. Uznávanú vedkyňu. Kto by to bol tušil?

Ale pravdu. Tetu Tempe som stretla iba raz. No nebola to jej chyba. Tak ako Kit, aj ona zistila, že existujem, len pred šiestimi mesiacmi.

Teta Tempe má vcelku coolový džob. Identifikuje mŕtvoly. Fakt! Mŕtve telo môže byť spálené, rozložené alebo mumifikované. Niekedy len ohlodané kostry, inokedy hmyzie kolónie. Na stave vôbec nezáleží. Teta Tempe musí určiť, kto je tá osoba. Teda bola. A potom sa spolu s policajtmi snaží vypátrať, čo sa tej osobe stalo.

Takáto práca je celkom fajn, ak máš pevný žalúdok. Čo ja mám. Aspoň si to myslím.

To, že som sa o tete dozvedela, mi pomohlo pochopiť samu seba. Prečo neustále hľadám na všetko odpovede a riešim každú hádanku. Prečo rada čítam o fosíliach alebo globálnom otepľovaní, namiesto nakupovania kabeliek.

Mám to, skrátka, v génoch.

Teta Tempe sa špecializuje na kosti. Ako lepšie využiť jej dar, ako na čistenie schránok mŕtvych mäkkýšov?

Veď mušle sú tiež kosti, nie?

Zo súpravy mikronáradia som vylovila rotačku Dremel, pripevnila na ňu hlavicu s kefou a zľahka zbrúsila povlak na povrchu lastúry. Potom som šmirgľovým kotúčom odstránila zvyšné nečistoty.

Keď zmizli väčšie zvyšky po schránkach fúzonôžok, pripevnila som k malému vzduchovému kompresoru miniatúrny pieskovač Neytech a jemne lastúru vypieskovala v oxide hlinitom. Potom som dentálnym exkavátorom zoškrabala posledné zvyšky špiny a povrch vyhladila leštiacou hlavicou. Hotovo.

Mušľa na stole sa ligotala. Škvrnitá, svetlohnedá, oválna s fialkovým vnútrom. Dvanásť centimetrov dlhá. Od spoja k okraju výrazné lúčovité rebrá.

Dvakrát som si to overila v Sprievodcovi pobrežím Južnej Karolíny. Dal mi za pravdu. Naozaj to bola srdcovka veľká. Dinocardium robustum.

Záhada vyriešená. Lastúru som uložila na správnu kôpku a opäť sa načiahla do vedra. Bolo prázdne.

Načase pustiť sa do niečoho nového.

Čo tak dať si niečo pod zub. Výber bol malý, lebo Kit nebol v obchode Piggly Wiggly viac než týždeň. Potlačila som nervozitu. Supermarket sa nachádza na ostrove James, asi tridsať minút cesty od nás. Kit okolo neho nejazdil každý deň.

Život stroskotanca na ostrove. Zábava.

Musela som sa uspokojiť s nakrájanou mrkvou. Starou mrkvou. Otvorila som si k nej diétnu kolu, som závisláčka. Viem, čo si myslíš, ale ja sa naozaj snažím jesť zdravo. Len mi nechaj moju dennú dávku kofeínu. Ďakujem pekne. Každému, čo si pýta.

Skontrolovala som mobil. Chalani meškali. Ani esemesku neposlali.

Uvažovala som, čo s načatým dňom. Telka, ako vždy, nula bodov. Nad tým som sa už ani nepozastavovala. Čítať sa mi nechcelo. Internet spomalený, na facebooku žiadne správy.

Ani domáce úlohy sme na tento víkend nedostali. Bol koniec mája a väčšina učiteľov sa nevedela dočkať záveru roka. Dokonca možno viac ako samotné decká.

Navyše, ako štrnástka som nemohla len tak vhupnúť do auta a zdekovať sa. A kam by som šla? Za kamošmi do mesta? Veď všetci, čo ma majú radi, aj tak bývajú tu na ostrove.

Zostávali teda obmedzené miestne možnosti.

A kde vlastne boli?

Už som spomínala, že bývam v najodľahlejšej diere Charlestonu? Planéty? Široko-ďaleko od nás nikto nebýva a väčšina máp ani neuvádza, že ostrov Morris je obývaný. Veď sú tu len dva obytné bloky. Len štyridsať duší. A nikto ďalší.

Trvá dvadsať minút autom, kým cestu prekríži prvá dopravná značka. A ešte aj vtedy je to do civilizácie ďaleko, ale aspoň na dobrej ceste k nej. S chalanmi zvyčajne nechodíme autom. Presúvame sa motorovým člnom.

Ohromila som ťa? Dúfam, že sa podarilo. A ešte som neskončila. Koľko poznáš ľudí, čo žijú v bývalých vojenských kasárňach? A nehovorím o tomto storočí. Táto budova ju extra stará.

Počas občianskej vojny strážil Morris južný prístup k charlestonskému prístavu. Armáda Konfederácie postavila mohutnú pevnosť nazývanú Fort Wagner, aby zabránila voľnému vstupu na severný výbežok ostrova. Dobrý nápad. Bola to totiž jediná prístupová cesta, ktorou sa Yankeeovia mohli dostať k zbraniam.

Pevnosti Fort Wagner, Fort Sumter a Fort Moultrie na Sullivanovom ostrove – kusiská betónu uprostred prístavu – tvorili jadro charlestonskej obrany proti útokom z mora. V roku 1863 sa armáda Únie snažila dobyť pevnosť Fort Wagner. Útok, ktorý viedla päťdesiata štvrtá massachusettská pechota, jeden z prvých amerických regimentov zložený z čiernych vojakov, skončil totálnym masakrom. Zabili dokonca aj ich veliteľa.

Raz som o tom pozerala film. Myslím, že Denzel zaň získal Oskara. Úplne zaslúžene, lebo ma rozplakal. A to sa podarí málokomu. A len aby sme boli najasno, nefandila som charlestonským vojakom, som predsa dievča z Massachusetts. A nenadržiavam otrokárom! V žiadnom prípade. Sorry. Únia, do toho!

Pevnosť Fort Wagner bola po vojne opustená, ale základná konštrukcia zostala zachovaná. Morris je v súčasnosti vyhlásený za prírodnú rezerváciu v správe Charlestonskej univerzity. Tá zamestnáva aj môjho otca. Vlastne všetkých, čo tu žijú. Keď univerzita prestavala vojenské priestory starej pevnosti Fort Wagner na byty, ponúkla ich zadarmo zamestnancom výskumného inštitútu na neďalekom ostrove Loggerhead. Loggerhead je oveľa menší a opustenejší než Morris.

Otec po tejto príležitosti samozrejme okamžite skočil. Skús vyžiť z profesorského platu.

Kde sú?! Ďalej som netrpezlivo čakala na chalanov. Chcela som zájsť na Folly Beach, ale nemala som odvoz.

Kašlem na nich. Rozhodla som sa zabehať si, na čo sú na Morrise fantastické podmienky. Aspoň na niečo. Vyštverala som sa do izby prezliecť sa.

Domy v našom mikrosvete sú úplne rovnaké: štvorpodlažné a vysoké – všetky sa ťahajú viac do výšky ako do šírky a hĺbky. Rozdiely sú len vo vnútri podľa osobného gusta obyvateľov.

My máme na prízemí kanceláriu s garážou. Na prvom poschodí kuchyňu, jedáleň a obývačku a druhé poschodie zaberajú dve spálne – Kitova vzadu, moja vpredu s výhľadom na ulicu a susedov.

Megapriestor na najvyššom poschodí je Kitovo kráľovstvo. Nazývam to chlapská jaskyňa. Plus tam má terasu s fantastickým výhľadom na oceán. A to je všetko. Trochu obnosené, ale naše. Hoci tie štyri podlažia dokážu niekedy zabíjať.

Ako som si šnurovala adidasy, zahľadela som sa von oknom. Od lodenice sa hore svahom rútila známa postava.

Hiram, a v plnej rýchlosti. Čo nebolo vôbec pôsobivé.

Hi sa štveral k hlavnému námestíčku, sťažka odfukoval a dychčal. Líca mu horeli a vlasy sa lepili na tvár.

Hi nikdy neuteká len tak pre zábavu.

Schmatla som kľúče a vybehla von.

Niečo sa deje!

2

Stála som pred domom a čakala na Hirama.

Slnko nemilosrdne spaľovalo trávnik pred naším obytným mestečkom. Jedinú rozsiahlu zelenú plochu v okolí, veľkú ako polovica futbalového ihriska.

Za ním z piesku vyzývavo vytŕčali trpasličie palmy. Úporne sa snažili dodať ostrovu exotický nádych. Vo výhľade na more mi zavadzali iba stromy.

Zatienila som si oči rukami a zaškúlila k rozsiahlej modrej ploche. Oceán zahaľoval jemný ranný opar, ktorý znižoval viditeľnosť. Niekde tam je Loggerhead aj s Kitom, povzdychla som si. S Kitom, ktorý trávi ďalší víkend v práci.

Zíde z očí, zíde z mysle, predpokladám. Je jedno, či Kit cez víkend maká alebo nemaká, aj tak so mnou málokedy trávi voľné chvíle.

Hi stále nikde.

Iba máj a teploty už dosahovali tridsiatky. Vzduch bol ťažký, presýtený vôňou trávy, slaného močiara a žeravého betónu.

Priznávam sa. Som typ, čo sa potí. Potím sa ako prasa. Nechápem, ako dokážu títo južania zniesť takýto hic.

V Massachusetts by som si užívala príjemne chladivé počasie. Dni sú tam teraz ako stvorené pre plavbu po Cape Cod. Mamino najobľúbenejšie obdobie.

Hi sa konečne zjavil. Hrudník sa mu divo dvíhal, vlasy aj košeľa premočené. Nepotrebovala som žiadne nadprirodzené schopnosti, aby mi bolo jasné, že máme problém.

Ledva sa ku mne doplazil. Evidentne vyšťavený. Kým som stihla prehovoriť, vystrelil do vzduchu prst a žiadal o chvíľočku strpenia. S rukami na kolenách sa snažil chytiť stratený dych.

„Iba,“ nádych, „minútu,“ nádych, „prosím.“

Čakala som, že každú chvíľu skolabuje.

„Musím uznať, že utekať hore kopcom bol fakt zlý nápad.“ Dychčal, takmer štikútal. „Určite je minimálne štyridsať stupňov. Potím sa aj na riti.“

To je Hi. A jeho šarm džentlmena.

Hiram Stolowitski býva o tri domy vedľa. Pán Linus Stolowitski, laboratórny technik na Loggerheade, je tichý a rozvážny muž. Hi je úplný opak otca.

„Vypadnime odtiaľto,“ vyhlásil Hi, stále udýchane. „Ak ma zbadá mama, odtiahne ma zase do nejakého kostola.“

Hiova potreba zdekovať sa nebola paranoja. Pani Stolowitskú pochycovali občasné záchvaty zbožnosti, ktoré vyústili do štyridsaťminútovej jazdy do synagógy Kahal Kadosh Beth Elohim v centre Charlestonu. Chvíľu to trvalo, ale viem to už správne vysloviť.

Aj keď nie všetci sme nábožní fanatici, väčšina ostrovanov sa zhodla na jednom: žijeme príliš ďaleko na to, aby sme denno-denne navštevovali kostoly. A iné chrámy.

Ak mám byť úprimná, náš presbyteriánsky kostol je oveľa bližšie ako Hiova synagóga. S Kitom sme v ňom boli na omši len raz, no po desiatich sekundách mi bolo jasné, že aj Kit je tu prvýkrát. Druhýkrát sme tam už nezablúdili.

Všetci mi tvrdia, že ten hore to chápe. Dúfam, že sa nemýlia.

Ruth Stolowitská má okrem iného na starosti aj susedskú stráž nášho komplexu. Zbytočné? Totálne. Ale Ruth to nevravíme. Je totiž hlboko presvedčená, že iba jej ostražitosť pomôže zabrániť vyčíňaniu kriminálnych živlov na ostrove Morris. Podľa mňa je totálna izolácia dostatočná ochrana. Veď kto by nás už chcel okradnúť? Kreknutý krab? Sfetovaná medúza?

Aby sme sa vyhli jej ostražitému pohľadu, presunuli sme sa k múru. Bol tam príjemný chládok a teplota o pár stupňov nižšia.

Hi nie je tučný. Ale ani štíhly. Plnoštíhly? Urastený? No proste taký Hiovský. Vďaka hnedým zvlneným vlasom a slabosťou pre kvietkované košele jednoznačne vytŕča z davu.

V to ráno mal Hi na safari šortkách s roztrhnutým ľavým vreckom prehodenú košeľu so žlto-zeleným viničovým vzorom. Ach, ou, nedovoľme Ruth, aby ho zočila.

„V pohode?“ opýtala som sa. Hi bol stále červený ako paprika a začínal fialovieť.

„Cítim sa fantasticky,“ odpovedal s deficitom kyslíka. „Perfektne. Díky za starostlivosť. Presne toto som potreboval.“

To je Hi. A jeho typický sarkazmus.

„Čo ti to napadlo utekať sem až z lodenice?“ vyhŕkla som. V tej chvíli mi došlo, že môj plán ísť si zabehať, bola poriadna kravina.

„Ben chytal ryby v zátoke a narazil člnom na plytčinu,“ vyhŕkol Hi, keď konečne začal normálne dýchať. „Nadhodilo ho do vzduchu a porezal si nohu. Myslím, že je to dosť zlé.“

Ben Blue býva v našom komplexe, ale niekedy zostáva u mamy na Mount Pleasant. Na týchto dvoch som čakala, aby sme šli na Folly Beach.

„Ako veľmi zlé? Kedy? Kde je?“ zdesene som bľabotala.

„Dostal loď k bunkru, kde som práve bol aj ja, ale zdochol mu motor.“ Hi sa smutne usmial. „Vzal som si to staré kanoe. Že zbehnem po Sheltona. Že to bude rýchlejšie. Idiotský nápad. Trvalo to večnosť.“

Až teraz som pochopila, prečo je Hi taký zničený. Pádlovanie v oceáne je namáhavé, najmä proti prílivu. Bunker je iba dva a pol kilometra odtiaľto. Mal ísť pešo! Napadlo mi, ale zdržala sa komentára.

„Čo teraz?“ spýtal sa Hi. „Pôjdeme za pánom Blueom?“

Benov otec, Tom Blue, prevádzkuje trajekt medzi Morrisom, Loggerheadom a Charlestonom.

Pozreli sme sa s Hiom na seba. Ben dostal čln pred necelým mesiacom. Pán Blue je puntičkár a maximálne dbá na bezpečnosť na mori. Ak zistí, čo sa stalo, Ben by mohol prísť o svoje zlatíčko.

„Nepôjdeme,“ pokrútila som hlavou. „Ak by Ben chcel pomoc od otca, prišiel by s tebou.“

Plynuli sekundy. Na pláži džavotali čajky svoje denné vtáčie správy. Nad hlavami nám plachtil kŕdeľ pelikánov. Roztiahnutými krídlami chytali najlepší prúd.

Rozhodnutie: Bena nejako ošetrím sama. Ak bude jeho zranenie vážne, zavoláme lekársku pomoc. Či sa mu to páči, alebo nie.

„Stretneme sa na ceste,“ navrhla som a ponáhľala sa domov pre lekárničku. „Do bunkra pôjdeme na bajkoch.“

O päť minút sme už šliapali do pedálov severozápadným smerom po stvrdnutom piesku cez masívne duny. Vietor mi príjemne chladil pokožku, vlhkú od potu. Vlasy mi viali dozadu vo svojom zvyčajnom, beznádejnom ryšavom chuchvalci.

Spomenula som si na opaľovací krém. Neskoro. To zase budú pehy! Moja bledá novoanglická pokožka ponúkala len dve možnosti: biela alebo rak.

Okej, priznávam sa. Modelingové agentúry sa síce o mňa netrhajú, ale zasa až tak zle nevyzerám. Tu to môžem priznať. Zatiaľ mám stošesťdesiatštyri centimetrov, no dúfam, že ešte narastiem, lebo mama bola vysoká a štíhla. Gény sú jediné, čo mi po nej zostalo.

Cesta, ktorou sme šliapali, nás zaviedla na severozápad od nášho komplexu na koniec ostrova – Cumming’s Point. Naľavo vysoké duny, napravo zvažujúce sa pláže. A potom už len more.

Hi šliapal do pedálov za mnou a dychčal ako parná lokomotíva.

„Mám spomaliť?“ zakričala som ponad plece.

„Len to skús a predbehnem ťa,“ zahučal Hi. „Som nadopovaný Lance Armstrong.“

Jasné, Hi. A ja som Lara Croft! Usmiala som sa a spomalila tak, aby si to nevšimol.

Ostrov Morris tvoria zväčša močiare a duny, na výstavbu je vhodná iba severná časť. Tu postavili pevnosť Fort Wagner. Je rovnaká ako iné staré vojenské objekty. Väčšinu z nich tvorili jednoduché priekopy, zákopy alebo jamy.

Nie však náš bunker, naše dieťa. Je to zabijak. Náhodou sme naň narazili, keď sme hľadali stratené frizbí. Usmiala sa na nás šťastena. Bunker ja maskovaný, takže musíš presne vedieť, kde je, aby si ho našiel. Dávno opustený a zabudnutý a zdá sa, že nikto z ostrovanov si naň nepamätá. A na tom nemienime nič meniť.

Po ďalších piatich minútach sme zišli z cesty, oblúkom stúpali po pieskovom kopčisku a následne sa spustili do úžľabiny. Ešte tridsať metrov a medzi dunami sa objavila stena bunkra. Asi desať metrov napravo od vchodu sa až dolu k pláži tiahol chodník. Hneď som zbadala Benov motorový čln. Uviazaný k stĺpiku na okraji príboja. Hojdal sa na nízkych vlnách, ktoré narážali na pobrežie.

Zoskočila som z bicykla a nechala ho padnúť do piesku. Z bunkra ku mne doľahla tlmená nadávka.

Vystrašená som zaliezla dnu.

3

Pretisla som sa cez štrbinu a bola som dnu. Klipkala som očami. Ten prvý záblesk slnka, či tieňa, je vždy krutý.

Nech už je to medzi bunkrami ako chce, náš je aj tak najlepší na svete.

Hlavná miestnosť má asi päť krát desať metrov. Steny z drevených trámov sú vysoké tri metre. V múre oproti vchodu je nenápadná štrbina, ktorou vidieť charlestonský prístav. Zvonka ju zakrývajú konáre, takže ju nevidno.

Vľavo vedie nízka chodba do menšej miestnosti. Rovnaká štrbina, rovnaké pretisnutie ako pri vchode. A odtiaľ sa dá dostať cez zrútenú šachtu do útrob kopca. Len na to pomyslím a mám zimomriavky. Nikto z nás tam nechodí.

Ben sa krčil v rohu hlavnej miestnosti na starej lavici so zranenou nohou, vyloženou na stoličke. Z rany na lýtku mu stekala krv.

Chvíľu na mňa hľadel. Potom odsekol: „Chcel som Sheltona.“ Ben nikdy nemárnil slovami.

Aj ja ťa rada vidím.

Za mnou sa uškŕňa Hi. „Tory ma stretla skôr. A potom sa už nedala zastaviť. Veď ju poznáš.“

Ben zagúľal očami. Boli pekné, tmavé, s mihalnicami, pre ktoré by som vraždila.

Zvraštila som čelo, aby vedeli, čo si myslím o ich komentároch. „Priniesla som lekárničku. Ukáž nohu.“

Ben sa mračil a očami skenoval každý môj pohyb. Ja som však prekukla jeho mačizmus. Bál sa, že to bude setsakramentsky bolieť, ale nemohol to pred nami pripustiť.

Len sa pekne boj, ty padavka!

Koniec ukážky

ISBN 978-80-556-1005-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Table of Contents

Titulná strana

PROLÓG

I Izolovaní

1

2

3

II Infekcia

III Inkubačná doba

IV Inštinkty