Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Ing. Jiří Olšovský, Ph.D.

SLOVNÍK FILOZOFICKÝCH POJMŮ SOUČASNOSTI (UKÁŽKA)

3., rozšířené a aktualizované vydání

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 4578. publikaci

Odpovědná redaktorka PhDr. Pavla Landová

Zhotovení EPUB Antonín Plicka

Vydání 3., v nakladatelství Grada Publishing 1., 2011

© Grada Publishing, a.s., 2011

ISBN 978-80-247-3613-6 (tištěná verze)

ISBN 978-80-247-7194-6 (elektronická verze ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-7195-3 (elektronická verze ve formátu EPUB)

Úvodem

Skutečnost se neustále vyvíjí, mění, a podle toho dochází i ke změnám v myšlení. Aby mohl být člověk se svým vědomím v souladu s dobou, ve které žije, měl by rozumět základním filozofickým pojmům: jen tak s nimi bude moci náležitě pracovat a používat je ve své činnosti. Tento slovník odráží základní pohyby současného filozofického myšlení. Současnost je zde zároveň míněna ve smyslu významu veškerého dosavadního podstatného filozofického myšlení pro dnešek. Slovník pojmů přístupnou formou (zejména na základě fenomenologie a hermeneutiky) přibližuje tu oblast vědění, která je dnes nejdůležitější, a sahá tak k pramenům lidského života a veškeré existence. Odtud se lze orientovat v dalším směřování tvůrčího života, otevírat se novým horizontům v oživené perspektivě probleskující naděje na lepší život. Filozofický slovník (jde již o třetí, podstatně prohloubené a rozšířené vydání) tak může dobře posloužit studentům filozofie, učitelům, novinářům, sociologům, politologům, právníkům, politikům a všem, kdo nechtějí být uvězněni v jednorozměrnosti svého myšlení a naopak směřují k hlubšímu pohledu na život. Seznámení se základními filozofickými pojmy a skutečnostmi se může stát podnětem k dalšímu vlastnímu zkoumání a otevírání se myslivému a básnivému životu. V tomto duchu je i svým stylem pojat celý slovník.

Jednotlivá hesla slovníku si navzájem odpovídají a odkazují na sebe tak, že v souhrnu vytvářejí svébytnou filozofickou encyklopedii. Osobnosti spjaté s vývojem filozofického myšlení jsou uváděny vždy v příslušných heslech a jejich stručné charakteristiky najde čtenář ve jmenném rejstříku. Hesla vznikala z promýšlení celku filozofické literatury, včetně dějin filozofie, i soustavným studiem aktuálních filozofických problémů. Nesnažím se o neuchopitelnou úplnost, spíše se zaměřuji na témata, jež považuji za nejdůležitější, a stejně tak chci připomenout pojmy mnohdy již pozapomenuté, ale pro lidskou existenci v dnešním světě stále platné.

Jiří Olšovský

SLOVNÍK A–Ž

A

absolutní bytnost

hegelovský termín, který značí BYTÍ O SOBĚ, které je založeno v sobě samém. Jednotlivé JSOUCNO je naproti tomu BYTÍM PRO SEBE, je něčím jedinečným; souvisí se sebepoznáním, jež se uchopuje jako moment ABSOLUTNA. Vztah jsoucna (VĚDOMÍ) k jiným jsoucnům (předmětnostem) je bytím pro jiné.

absolutní idea

nejvyšší duchovní PRINCIP, poslední realita univerza, CELEK, BŮH zejména hegelovské filozofie; z tohoto principu (ABSOLUTNO ve svém nejkonkrétnějším určení) vzchází (vzniká) i svět, příroda, člověk se svým myšlením.

K absolutní ideji vede čisté nekonečné myšlení, absolutní poznání absolutní subjektivity (G. W. F. Hegel); tak je člověk ve svém duchu součástí absolutní ideje. Sebepochopení, sebepoznání je forma, v níž se v člověku a. i. vrací k sobě.

absolutní idealismus

druh idealismu (G. W. F. Hegel, J. G. Fichte, F. W. J. Schelling), kde totalita BYTÍ ve svém CELKU (absolutní SUBSTANCE) je SUBJEKTEM, který má nadindividuální charakter, který je nekonečný a výlučně zprostředkován sám sebou. Totalita bytí je tímto subjektem přímo vytvářena, produkována. A. i. pojímá člověka jako nástroj absolutního DUCHA.

Absolutním idealismem je např. i novohegelovství (B. Bosanquet, F. H. Bradley, T. H. Green, J. McTaggart); ukazuje svět jako duchovní a konkrétní celek; duch je pramenem vší aktivity, konkrétním celkem. Diskurzivní myšlení (jež vzešlo již u Parmenida) nemůže postihnout duchovní skutečnost v její celistvosti; pravda je určitým ideálem, který nemůže být ve své úplnosti nikdy postižen; dialektika absolutní a relativní pravdy není absolutními idealisty přijímána.

absolutní poznání

hegelovský termín, který označuje stav, kdy VĚDOMÍ dospívá k nejadekvátnějšímu (pravdivému) POZNÁNÍ, dosahuje až VĚCI O SOBĚ, jak je ve své PRAVDĚ. V tomto bodě (ryzí poznání, absolutní VĚDĚNÍ mudrce) je vědomí zajedno se skutečností (realitou).

U E. Husserla je transcendentální vědomí (poznání) absolutní jakožto konstituující předmětnost předmětu.

absolutní subjektivita

viz transcendentální subjektivita

absolutno

nejvyšší (nepodmíněné) BYTÍ; dokonalá, absolutní realita, SKUTEČNOST sama; JEDNOTA protikladů (PROTIKLADY spjaté jednotou); inteligibilní (duchovně poznatelný) CELEK, BŮH, TAJEMSTVÍ bytí. METAFYZIKA se snaží o uchopení absolutně jsoucího bytí, a to skrze poznatky o PODSTATĚ.

J. A. Komenskému šlo o vztah k absolutnu, odkud plyne celkový smysl. F. H. Jacobi pojal a. jako nepodmíněného ducha a integroval do něho člověka, který ho poznává svým rozumem. Pro J. G. Fichta vystupuje a. jako absolutní já (subjekt). U F. W. J. Schellinga je a. (identično) temným základem všeho jsoucna, identitou ducha a přírody, subjektu a objektu, ideálního a reálného; je uchopitené jen intuitivně či v inteligibilním (rozumějícím) názoru. Objektivací absolutna jsou ideje v absolutním poznání. Z pohledu G. W. F. Hegela je absolutní ideou, absolutním duchem, bohem; a. je tvůrčí, je absolutním začátkem i pro myšlení; idea se dá uchopit absolutním, pojmově dialektickým poznáním. Hegelova filozofie ducha vystupuje nad subjektivní a objektivní dimenzi k absolutnímu duchu (ideji) jako nejvyššímu stupni. Absolutnu (duchu) náleží jak duchovní, tak přírodní skutečnost, mezi nimiž je třeba hledat harmonii. A. po svém sebezvnějšnění v přírodě dospívá v průběhu lidských dějin opět k sobě; příroda a dějiny jsou aspekty jeho sebeuskutečnění. Sebeuvědomění absolutna se děje ve filozofii, v myšlení; vlastním hybatelem myšlení je a., kdy se vědomí poznává ve své bytnosti a jako nikoli oddělené od absolutna. Lze se tak podílet na sebevědomí absolutna, jež v člověku nějakým způsobem je. Člověk se tudíž ve stupních dialektického vývoje stává sebe-vědomý a může dosahovat na cestě k absolutnu absolutního vědomí (vědění, poznání).

Také S. Kierkegaard mluvil o participaci (účasti) na absolutnu; jedinec má absolutní cíl v absolutním vztahu k absolutnu; sama individualita (osobnost) člověka je již absolutnem, jak je sama sobě svým vlastním cílem, smyslem, projektem (rozvrhem), riskuje život ducha, není ovládána smysly. Existenciální dialektika vede k absolutnu. Ve vidění F. Nietzscheho je jediným absolutnem vznikání, dění.

Člověk je u M. Schelera vskutku člověkem, usiluje-li o a.; je schopen i oběti pro a.; jen tak dává smysl skutečnosti a naplňuje ji svou jedinečnou svobodou. L. Klíma se silou své absolutní vůle snažil převtělit v a. F. H. Bradley mluvil hegelovsky o „úplném systému“ jako absolutnu. A. jako filozofii všejednoty (absolutního bytí, boha) rozpracovali V. S. Solovjov, S. L. Frank, P. A. Florenskij aj. Jde o zkušenost s „úplně jiným“ (absolutní realita), co nás však může radikálně přibližovat pravdě. Tato filozofie spěje k sjednocení člověka s absolutnem, k jednotě hmotného a duchovního živlu. Z člověka se stává bohočlověk, sjednocený s božským bytím (J. Feber). Podle H. Bergsona může být a. dáno jen v intuici, v bezprostředním vhledu filozofa do věci. A. má dvě stránky: ducha, jemuž odpovídá metafyzika, a hmotu, již se snaží pochopit věda. U. E. Husserla je a. užíváno ve smyslu nerelativního.

A. se podle J. Patočky, M. Heideggera může otevřít člověku v momentech konečné zkušenosti, kdy naplňuje svou svobodu a přináleží bytí. Otázka po absolutnu (nekonečnu, celku) se jako již u Sokrata nepopírá; lze se k němu přibližovat (přibližování). I M. Buberovi je a. zasazeno do času, uskutečňuje se skrze člověka. Přes své nejisté postavení má člověk spět k absolutnu (P. Wust). Způsobem (modem) absolutna (nekonečna) je E. Lévinasovi enigma. Z hlediska M. Theunissena a. vytrhává jedince ze sebe tak, že jeho svoboda je již svobodou druhého. Kritiku postmoderního odmítání absolutna podal T. Eagleton.

V meditaci a v metafyzickém postoji se lze opět navracet v mír absolutna.

abstrakce

viz duch abstrakce

absurdno

to, co vzchází z hrůzy a nesmyslnosti BYTÍ; otevírá však – u S. Kierkegaarda – sféru VÍRY, jež je z hlediska běžného (přirozeného) ROZUMU absurdní (jako již u Q. S. F. Tertulliana). Za absurdní považuje běžný lidský pohled PARADOX víry (ten je spjat s paradoxem VTĚLENÍ, kdy věčné/božské vchází do sféry časného).

Dále je u Kierkegaarda zdůrazněn paradoxní a nadracionální charakter niterného života existence ve vztahu k sobě i k transcendenci; jde o a. spojení božského s lidským. A. se stává jediným předmětem víry; víra v a. (boha jako paradox) je pak vztahem k věčnosti, nekonečnosti, něčemu úplně jinému. Je třeba vykonat „pohyb absurdna“, podržet svůj rozum u absurdna, aby jedinec navázal absolutní vztah k absolutnu; musí se ubírat k „hrůze paradoxu“. Lidská existence se tak klade pod absurdno.

U A. Camuse se pocit absurdna (absurdity) rodí z náhlého uvědomění nepřítomnosti smyslu ve světě. Východiskem z absurdity je pak revolta (vzpoura) proti nesmyslu, přijetí konečnosti naší existence, její naplňování smyslem, kdy se stáváme sebou samými. Skutečnosti je třeba hledět do tváře bez klapek na očích, a tak „žít absurdně“; vědomí přitom směřuje k sebeprobuzení (sebepotvrzení). Jedním z prvních zjevovatelů moderní absurdity byl L. Klíma. J. Němec spěl absurditou k odhalování smyslu věcí a jevů. Podle A. Schopenhauera se absurdní svět vrhá zpět do nicoty.

actualitas

viz úděl bytí

afekce

podle I. Kanta základní charakter POZNÁNÍ, v němž spolupůsobí samozřejmě i PŘEDMĚT; předmět se jakoby přičiňuje (lat. adfacere), afikuje (dotýká) nás, dává se poznávající SUBJEKTIVITĚ v NÁZORU. Protikladem a. je TRANSCENDENTÁLNÍ APERCEPCE.

afekt

silné citové pohnutí (PUDOVĚ podmíněné), jež se přičiňuje (lat. adfacere) na našem prožívajícím lidství; vnímáme jen to, co se nám dává jako aktuální, čímž se nám zakrývá celek jsoucího (B. Spinoza, I. Kant, F. Nietzsche, M. Heidegger). Již Aristoteles rozlišoval a. RADOSTI, SYMPATIE, SOUCITU, zloby, žádostivosti, závisti, nenávisti aj.

afirmace

u F. Nietzscheho BYTNOST VŮLE K MOCI, směřující k nadlidství; zvedá se z NEGACE (zároveň je schopna jakožto tvůrčí bořit, ničit); produkt MYŠLENÍ aktivního ŽIVOTA, neseného formulí AMOR FATI. Nietzsche se tu snaží afirmovat (potvrdit) VĚČNÝ NÁVRAT TÉHOŽ a aktivní uskutečňování, stávání se aktivním. Takto jedinec dospívá k dionýské afirmaci života (přitaká se SVĚTU, DĚNÍ, NÁHODĚ, tanci, stání na vlastních nohou, SMÍCHU ap.), k potvrzení vůle k moci. Dionýskou afirmaci je třeba rozvíjet (G. Deleuze).

agathon

řec. DOBRO, způsobilost, přiměřenost, vhodnost; závaznost ve smyslu určující podmínky (BYTÍ), pravěc všech věcí. U Platona je idea dobra PŘÍČINOU všeho správného a KRÁSNÉHO. Základním rysem IDEJE je právě agathon.

aisthésis

viz vjem, vnímání, vidění, smyslovost

aition

řec. výraz pro to, co závazně způsobuje, že JSOUCÍ je tím, čím je; jde o „zaviňování“ (nasměrování, orientování, zdůvodňující zakládání), vykazující bytostný (podstatný) rys BYTÍ. KAUZALITA (aitia: příčina) je pouze odvozený způsob bytostné (ontologické) příčinnosti (M. Heidegger).

akcidens

viz predikát

akt

čin, konání; BYTÍ konstituované ve svém ČINU; u F. Brentana jsou psychické fenomény akty, když se vztahují k nějakým předmětům; mají tedy INTENCIONÁLNÍ charakter. Podobně E. Husserl ve své FENOMENOLOGII uvažoval o zkušenostních (pojímajících, intencionálních) aktech intencionálně zacíleného VĚDOMÍ, tedy o vjemových (názorových, vizuálních) aktech a nevjemových aktech (vzpomínkové, volní, přací, mluvní akty ap.), o POZNÁVACÍCH (NOETICKÝCH, IMANENTNÍCH) aktech naplňujících se v dosažené EVIDENCI (pravdě).

aktuální

viz věk vlády aktuálního

alétheia

řec. výraz pro neskrytost samu (jak již u Parmenida, Platona, v řec. tragédii a básnictví), jež patří ke smyslu PRAVDY (pravda jako a. je pravdou/SVĚTLINOU bytí); původní BYTNOST pravdy, předchází každému JEVENÍ pravdy; neskrytost sama jakožto sféra předcházející každému jevení, ukazování se; OTEVŘENOST, která nechává vystupovat vše zjevné jsoucí (příroda, svět, člověk, bohové); základní horizont zpřístupnění jsoucího (přístupnost, zjevnost); umožňuje každé ukázání se (UKAZOVÁNÍ) jsoucího i myšlenkový přístup k němu; uvádí do ODKRYTOSTI; sama podstata myšlení (aletheiologické myšení), jež je totožná s PRAVDOU BYTÍ, s LOGEM (BYTÍ, ŘEČ).

Neskrytost (odkrytost jako a.) nechává vystupovat vše jsoucí ve zjev; poskytuje teprve u M. Heideggera pravdu ve smyslu správnosti, shody a jistoty vědění. Prvotně zakoušena je tedy pravda jako neskrytost, jako souboj (hra) mezi skrytím a odkrytím. Zkušenost s touto pravdou umožňuje každé dílčí odhalování jsoucího v jeho pravdě v bytostném tázání. Tázání po alétheii je tázáním po bytí, po jeho pravdě; pravda je základním rysem bytí samého. Platon podle M. Heideggera převedl neskrytost v pouhou odkrytost jako správnost zahlédnutí ideje poznávajícím subjektem, a tak se zploštila původní neskrytost jakožto základní rys jsoucna samého. Bytí se více nezjevuje jako ta kvalita, jež je zároveň skrytá i zjevující se přítomností jsoucen. Ontologická pravda (a.) odkrývá jsoucna v jejich bytí; jde o odkrytost bytí, odtržení od skrytosti (léthé) jako zdroje původní plnosti bytí (prabytí), původní bytnosti pravdy. Skrytost je původní nositelkou všeho odkrytí. Je třeba ptát se po smyslu bytí jako procesu alétheie (pravdy). Pravda jako taková je odkrýváním, zjevováním (alétheuein) jsoucen, jež je nechává „být“, je tvůrčím vynášením ze skrytosti: člověk je schopen přistupovat k neskrytosti, zjevovat bytí jsoucího (jak již do určité míry u presokratiků). Vztahem k neskrytosti je určována i bytnost člověka. Neskrytost (jakožto světlina) se proměňuje v dějinách (bytí); záleží na porozumění jsoucímu, zacházení s ním, na způsobu vztahování se k sobě, k vlastnímu lidskému bytí (tubytí, bytí sebou): odtud pochází povolanost k odkrývání, k tvoření a budování.

alterita

viz jinakost

ambigvita

dvojsmyslnost, podvojnost, nejednoznačnost, obojakost; podle M. Merleaua-Pontyho dvojznačnost, která spočívá v neodlučitelnosti smyslu a znaku; zabraňuje završenosti výrazu, smyslu, rozumu. SMYSL sousedí s nesmyslem, ROZUM s nerozumem. A. však neznamená permanentní kontradikci. Tajemstvím ambigvity je „dobrá hyperdialektika“, DIALEKTIKA bez SYNTÉZY, schopná diferencovat a integrovat do jediného univerza dvojaký či mnohoznačný smysl, kdy se zároveň překračuje dvojznačnost (jako již u Platona, S. Kierkegaarda). V takovém dialektickém vztahu jsou slovo a bytí.

Svět sám je neprůhledný a mnohoznačný. O ambigvitě pojednali taktéž J.-P. Sartre a A. Waelhens.

amor fati

láska osudu; u F. Nietzscheho přijetí iracionální (nadlidské, nebožské) nutnosti v jádru DĚNÍ, jež je také synonymem NÁHODY; fatální předurčenost všeho jsoucna: u silných vystupuje a. f. jako láska k OSUDU, kdy jedinec miluje svůj osud (postoj přitakání životu a bytí vůbec); u slabých pak vystupuje jako slepá pokora vůči osudu, jako „fatalismus bez reptání“.

Osud je koneckonců Nietzschemu věčnost plnosti dění jsoucna v celku. A. f. je pak zjasněná vůle k soupatřičnosti se jsoucnem v celku, kdy jedinec se ve jsoucnu chová jako tvůrce a při tom chce věčný návrat téhož (stále a znova, „žít nebezpečně“); jde o radostné (dionýské) a důvěřivé oddání se (přitakání) osudu při stupňování své existence; je zároveň tvořivé i bořivé (co se týče iluzí). Každé jsoucí (i vlastní) je přiváděno do nejvyšších možností svého bytí.

anabasis

viz démonické

analogie

obdoba, podobnost – obdoba předmětů na základě nějakých společných rysů (v myšlení i ve vědě). Ve svém BYTÍ se dvě věci mohou shodovat (odlišovat) a tím se navzájemm ozřejmit. Nově na analogii mezi BOHEM a stvořením poukázal E. Przywara. V bytostné analogii se k sobě dostává (odpovídá si) bytí a řeč, básnické slovo (M. Heidegger).

analytická filozofie

metoda filozofického myšlení, vycházející z empirie (EMPIRISMUS) a LOGIKY; vede k přesnějšímu vyjadřování, jasnosti a myšlenkové přehlednosti; někdy se ztotožňuje s analytickou filozofií jazyka: ta se zabývá smyslem a významem jazykových výrazů. Jako TEORIE VĚDY se a. f. vztahuje na zkoumání problémů vědeckého poznání a utváření teorií.

A. f. klade důraz na logickou formu (logizace, logicismus, logistika); může někdy vést k nepochopení smyslu řeči, k pojmové scholastice postrádající skutečný filozofický smysl, hledání pravdy. Analýza jazyka, tíhnoucí k jednoznačnosti a určitosti, vystupuje kriticky (pozitivisticky, scientisticky) proti metafyzickému myšlení. Její počátky lze nalézt u G. Fregeho, L. Wittgensteina, B. Russella, G. H. Wrighta, G. E. Moora, E. Anscombeové. Dále se jedná o logický pozitivismus Vídeňského kruhu (R. Carnap, M. Schlick, O. Neurath, H. Reichenbach), o polskou větev analytického filozofování (K. Adjukiewicz, J. Łukasiewicz, S. Leśniewski, T. Kotarbinski, A. Tarski). P. Ricoeur se pokoušel o dialektiku analytického myšlení a fenomenologie. O smíření analytické a kontinentální tradice usiluje z kantovských pozic M. Friedman. P. Bieri zdůrazňuje takovou orientaci v myšlení, jež je s to se pohybovat mimo rozpor mezi analytickou a kontinentální filozofií. Dalšími představiteli analytické filozofie jsou D. Davidson, J. Fiala, P. Koťátko, J. Peregrin, P. Tichý, V. Svoboda, E. Tugendhat, W. V. O. Quine, R. Rhees, P. F. Strawson, M. Zouhar.

analytika existenciality existence

viz existenciální analýza

analytika tubytí

viz existenciální analýza

analýza

rozkládání CELKU na části; myšlenková a. rozlišuje jednotlivé části myšlenkového předmětu, tématu, myšlenkové směsi (amalgámu) ap. Jemnou filozofickou analýzu (FILOZOFOVAT KLADIVEM) je třeba spojovat s dionýskou (AFIRMATIVNÍ) destrukcí (F. Nietzsche, G. Deleuze). V syntetickém postupu se části opět spojují v konkrétní celek.

analýza existence

viz existenciální analýza

Anfang

viz počátek

animal laborans

viz homo faber

animal rationale

viz animal symbolicum, homo brutalis, racionalita, subjektivismus, základní metafyzické stanovisko

animal symbolicum

pojetí člověka jako živočicha žijícího v SYMBOLICKÉM rozměru skutečnosti. Člověk je (u E. Cassirera) definován svou činností a jejími výsledky, svou kulturou. Jde o širší pojetí člověka než jako animal rationale (člověk rozumový).

Anlage

viz zařízení

antropický princip

vědecká představa, podle níž byl inteligentní ŽIVOT předem naznačen ve struktuře vesmíru, v zákonech přírody; KOSMOS takto byl pro ČLOVĚKA učiněn obyvatelným.

Podle jedné verze jsou fyzikálně-chemické podmínky ve vesmíru právě takové, aby umožnily existenci člověka, který pak je schopen své podmínky nazírat a poznávat; vesmír tak dospívá k sebeuvědomění. Také život na naší planetě je cílem vesmírných vývojových procesů (B. Carter, P. Davies, N. Bostrom). Lze se však zároveň domnívat, že ve vesmíru nejsme něčím výlučným (vzhledem k předpokládané existenci multiverza – mnoha vesmírů).

antropismus

Masarykovo pojetí nové filozofie, jež má být ve své podstatě etická, humanistická, realistická, vycházející z ČLOVĚKA; ten má být měřítkem všech věcí; zároveň je jeho život viděn z hlediska věčnosti (lat. sub specie aeternitatis).

antropologie

viz filozofická antropologie, hlubinná antropologie

antropologický obrat

objasňování jednotlivých předmětů zkušenosti především z vlastností lidského poznání (I. Kant). Doposud bylo poznání vykládáno zejména z působení předmětů na ČLOVĚKA.

Odtud pochází interpretace člověka, která ho povyšuje na tvůrce dějin, kdy skutečnost je jen prostředkem jeho seberealizace, absolutní autonomnosti a svobody. To může vést k bezbřehému subjektivismu a nihilismu.

Anwesen

viz přítomnění, přítomno

apeiron

řec. neomezeno, bezmezno, otevřeno – Anaximandrův výraz pro POČÁTEK (prazáklad, BYTÍ, nezjevné), z něhož se jsoucna vynořují a zase do něho zapadají; sám princip (arché) jsoucího, ZÁKLAD, z něhož jednotlivé věci existují.

Nabytí tvaru, vymezení jsoucího pak vyjadřuje polární pojem peras; věc zde (v přítomnosti) stojí ve svých mezích, ukazuje se ve svém vzezření (tvaru, eidos); tak vzniká představa bytí jakožto přítomnosti (právě zjevného). Tvar se stal bytostným určením jsoucího.

apercepce

pojímání, přivlastňování si představ (uvědomění si, chápání, pochopení, VNÍMÁNÍ mého vnímání, vyzření); může mít empirický charakter, anebo (jak tomu je od I. Kanta) čistý charakter (původní, čistá, TRANSCENDENTÁLNÍ a.). Empirická a. je akt, v němž si poznávající SUBJEKT přisvojuje (připisuje, přivlastňuje) empirické představy. Čistá (transcendentální) a. je tím sebevědomím, které vytváří představu „já myslím“.

A. tak zakládá mojskost (viz též sebeafekce) představ (jsou veskrze představami poznávajícího subjektu). Ze syntetické jednoty a. (subjektu) vzchází veškeré rozvažování, myšlení a transcendentální filozofie. Myšlení je tak totožné s činností a.; záleží na zpřítomnění schopnosti a.

U E. Husserla je a. naše formující zaměřenost (otevřenost, nastraženost) v určitém směru, vedoucí k percepci ideje předmětu; naše zkušenost je aktivně intencionální. V sebe-apercepci získáváme své personální já (zkušenost se sebou samými).

apodiktický

naprosto jistý, radikálně evidentní. Idea apodiktičnosti je v Husserlově fenomenologii ideou nahlédnutí (zření) EVIDENCE, vedoucí k evidentní SAMODANOSTI jevů. Zdrojem apodiktického poznání je u něho čistá TRANSCENDENTÁLNÍ SUBJEKTIVITA (sebe-danost). V apodikticitě „já myslím“ mu tkví vyjasňování apriorního (podstaty).

apofansis

viz soud, výpověď

apollinské

viz dionýské a apollinské

apologetické vědomí

podle A. Hegedüse VĚDOMÍ, jež konzervuje stávající státní instituce a zavedený systém moci. Vede ke stagnaci společnosti, k represivnímu udržování moci pomocí dosazených nomenklatur a oligarchií.

A. v. se může usadit i v demokracii. Lékem na to je činnost nezávislých skupin a hnutí (disent). Systém ideologické kontroly, kterou zavádí ekonomická (finanční) a politická oligarchie, vede podle V. Bělohradského ke vzniku apologetického vědomí, jež ochromuje svobodný dialog ve společnosti.

aporie

z řec. bezvýchodnost, nesnáz, obtíž – obecně neřešitelnost daného problému kvůli rovnosti PROTIKLADNÝCH ARGUMENTŮ.

U Sokrata sloužila a. jako výchozí bod pro uvědomění vlastní nevědomosti, jež posléze mohla vést k zdůvodněnému (založenému) poznání.

Paradoxně, aporeticky se dává dar bytí samého; aporetické struktury daru zkoumá filozof.

aprezentace

zpřítomnění a uvědomění si JSOUCÍHO, jež na rozdíl od vlastního VNÍMÁNÍ a uvědomování (prezentace) je uvědomováno jako spolupřítomné a takto (jako např. jiné já, cizí subjektivita) zakoušeno.

Tak spolu se svým tělem si podle E. Husserla můžeme aprezentativně uvědomit i druhého, nikoli ovšem originálně (bezprostředně). Od druhého jsme odděleni „propastí“. Prezentace a a. splývají v jediném vnímání jsoucího.

Proti radikalismu Lévinasovy etiky J. Derrida obhajoval Husserlovo pojetí a., chápání neredukovatelnosti druhého.

apriorní

čistě neempirické (za hranicí smyslové zkušenosti), týkající se LOGICKÉHO myšlení; u I. Kanta jsoucí před vším skutečným vnímáním a zakoušením.

Apriorní poznání je tedy nezávislé na zkušenosti, je samo ze sebe (logicky) jisté; vyznačuje se nutností a obecností. Právě v transcendentální filozofii jde o apriorní poznání.

E. Hartmann spojoval a. sféru s nevědomou sférou. U E. Husserla se a. vztahuje k ideálním možnostem poznání; podstata je nazírána v eidetickém zření podstat. Podle M. Schelera vede a. náhled k pochopení bytnosti věcí, dějů, druhých; hovořil také o hodnotovém, emocionálním apriori. – Lze uvažovat i o apriorních duchovních dispozicích jako základu subjektivity.

areté

řec. výtečnost, zdatnost, dokonalost, ctnost – to, co ČLOVĚKA vede ke svému bytostnému uplatnění a uskutečnění (Platon, S. Kierkegaard, F. Nietzsche), co ustavuje lidský svět svobody a odpovědnosti (J. Patočka, R. Nozick). Svobodný a neohrožený člověk a. vhlédá do povahy věcí a říká to, co vidí (pravdu). Takto se může zrodit jednota filozofie a politiky.

Nadaný a dobrý politik v sobě podržuje výtečnost a zdatnost (renesanční virtú) skutečného vladaře (N. Machiavelli).

Table of Contents

Úvodem

SLOVNÍK A–Ž

A