Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

prof. PhDr. Jaro Křivohlavý, CSc.

OPTIMISMUS, PESIMISMUS A PREVENCE DEPRESE

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 4733. publikaci

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín

Sazba a zlom Radek Vokál

Zpracování obálky Michal Němec

Počet stran 144

Vydání 1., 2012

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2012

Cover Photo © fotobanka Allphoto.cz

ISBN 978-80-247-4007-2

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7861-7 pro formát PDF

ISBN 978-80-247-7862-4 pro formát EPUB

Tato kniha je věnována americkému psychologovi, profesorovi Martinu E. P. Seligmanovi, Ph.D., k jeho sedmdesátinám jako pokus o podání souhrnného pohledu na nejdůležitější věci, které se mu podařilo objevit, prokázat a uvést do života, i jako dík za jeho celoživotní dílo.

Oč zde jde?

O hledání odpovědi na otázky typu:

„Kdo se vzdá a kdo se za žádnou cenu nevzdá? Kdo přežije, když se zhroutí jeho celoživotní dílo nebo když je odmítnut někým, koho vřele miloval?“

Martin E. P. Seligman (1990, s. 30)

1.PŘEDMLUVA

Je možno se domnívat, že život je procházkou růžovou zahradou. Realita však ukazuje, že tomu je i jinak. V životě se dostáváme do různých situací. Někdy jsme překvapeni událostmi, o nichž jsme si nikdy ani nemysleli, že by nás mohly potkat. A některé z nich nám až vyrazí dech. A právě ty zde máme na mysli.

O které či jaké situace se jedná?

Uveďme zde úvodem tři takové případy:

- Paní M. Š. se necítila moc dobře. Chtěla vědět, co jí je. Rozhodla se navštívit lékaře. Dozvěděla se, že nález, který byl při prohlídce zjištěn, naznačuje, že se jedná o vážnější negativní zdravotní situaci.

- Slečna J. K. čekala tři roky na chvíli, kdy její mládenec dostuduje. Dohodli se, že se vezmou, jakmile bude se studiem hotov. Chlapec dostudoval. Jí však napsal, že se s ní rozchází. Má jinou.

- Pan Karel F. pracoval patnáct let v podniku. Dostal se ke své profesi a při práci byl šťasten. Jednoho dne ho zavolal jeho vedoucí a sdělil mu, že podnik zeštíhluje a že se s ním v nové podobě podniku již dále nepočítá.

Takovéto a podobné situace v nás probouzejí nejen bouře emocí, ale i řadu otázek. Jedny z nich se týkají toho, co bylo. Tážeme se neustále: „Proč k tomu došlo?“

Jiné otázky se týkají toho, co bude dál. Ptáme se například: „Jak dlouho to bude trvat?“, „Jaký rozsah změn mám očekávat?“, „Dá se s tím něco dělat?“, „Dá se s tím žít?“, „Co se změnit dá, a co se změnit nedá?“, „Mohu já na tom něco změnit?“ atp.

Na výše uvedené a podobné otázky a myšlenky, které nás napadají, existují různé odpovědi. Některé z těchto myšlenek mohou být nadějné, pozitivní, optimistické, jiné naopak negativní, pesimistické. Některé nás dokonce mohou uvádět do stavu zoufalství. Nejde zde jen o jednotlivé dílčí myšlenky. Jde zde dokonce o způsob našeho myšlení o výše uvedených událostech.

Ukazuje se totiž, že:

určitý  styl myšlení může náš stav zlepšit, a jiný ho naopak může dovést až do stavu deprese.

OČ V TÉTO KNIZE JDE?

Jde o to poznat:

- jak nás některý způsob či styl uvažování v exponovaných životních situacích ničí,

- a naopak jak nám v nich jiný způsob myšlení pomáhá vyrovnávat se s nimi a zvládat je „na úrovni“.

Jak se připravit na to, že se nám v životě něco stane, co se nám nebude líbit?

Co dělat, aby nás negativní zprávy nepřivedly k zoufalství?

Jak se naučit v těžkých situacích správně orientovat, co dělat a co nedělat, a jak zacházet s tím, co se na nás valí a co nás ohrožuje dříve, nežli se do takových životních situací dostaneme?

Jak poznat na jedné straně to, co dělat, abychom se nepropadali stále hlouběji do tenat zoufalství a deprese, a na druhé straně to, co člověka v těžké situaci drží nad vodou?

V této publikaci jde o věci, které hrají v životě důležitou roli. Hrají ji všude tam, kde jde o zvládání životních obtíží, o udržení zdraví, kde jde o to, dokončit úkol, který jsme si zvolili, nedat se, vytrvat, vyrovnávat se na úrovni s úspěchy i neúspěchy a prožívat svůj život v radosti a harmonii.

Jde o to, podívat se na to, jak se stavíme k tomu, co nás v životě potká. Poznat „životní styl našeho vlastního myšlení“, styl vidění příčin toho, co se událo, i myšlení o tom, co bude asi následovat.

Jde však i o to, poznat, jak nadějně zvládat životní těžkosti a neutápět se v negativních pesimistických a depresivních myšlenkách a náladách a jak se z nich dostat ven. Jak předcházet depresivním myšlenkám a náladám, dokud je čas, a jak je zvládat, když už jsme v nich. To je vlastním jádrem tématu této knihy.

Jde zde o to, ukázat, co se o způsobu uvažování v těžkých životních situacích ve stovkách soudobých psychologických studií zjistilo a co nám může být pomocí.

To, o čem tato kniha pojednává, je v podstatě přehledem díla velkého množství – desítek, ba stovek – prací soudobých psychologů. Jeden z nich – profesor Martin E. P. Seligman – v tomto šiku hledačů odpovědí na otázky, jak zvládat životní těžkosti a neupadnout do deprese (případně jak se z ní dostat), vyniká. Nedal si říci a šel vždy hledat odpověď na otázky, které mu jeho zvídavost kladla a nedala mu spát. Nebyl však sám. Vždy šel na to se skupinou přátel stejného zaměření. Proto je mu tato kniha věnována jako pohled na jeho podnětné celoživotní dílo.

Jaro Křivohlavý

V Třebenicích, 19. 3. 2012

2.ÚVOD: MOZEK JE AKTIVNÍ – NENÍ JEN REFLEXNÍ ZRCADLO

Čím to je, že v situaci, kdy na dva lidi působí určitá těžkost (zátěž, stresor), jeden z nich se hroutí, kdežto druhý se otřepe, vše je v pořádku a jde se dál? O to nám zde jde.

Obecně nám jde o to, poznat vliv našeho myšlení na řešení životních problémů (např. na náš zdravotní stav).

V řeči psychologů:

Jde o téma, které je možno zařadit v klasickém pojetí psychologie zdraví do kapitoly o nezdolnosti tváří v tvář životním těžkostem (resilienci) nebo o způsobech zvládání těžkostí (coping) či do kapitoly o celkové duševní pohodě (well-ness).[1]

V obecné psychologii je možno zařadit tyto otázky do kapitoly „Motivace“ – jako subkapitolu o kognitivních (myšlenkových) momentech v motivaci našeho jednání.

JAK CHÁPEME TO, PROČ SE NÁM NĚCO ZLÉHO STALO?

Z doby antiky se nám dochovalo hluboké poznání o tom, jak to na světě chodí. Vyjadřovalo se to (a dodnes se to vyjadřuje) dvěma slovy panta rei – vše se mění. Tyto změny, k nimž v životě dochází, mohou být různého druhu. Z hlediska toho, jak působí na naše emoce, je možno je řadit v dimenzi: dobré–zlé. Když se nám něco zlého stane, snažíme se pochopit, proč k tomu došlo. Obdobně tomu je tam, kde se nám stane něco, co nám působí radost. Z psychologického hlediska je dobré všimnout si toho, že si příčiny téže události nevysvětlujeme všichni stejně. Někdy se dokonce přistihneme, že i my sami si relativně stejnou událost – jak dobrou, tak zlou – vysvětlujeme v různé době a situaci odlišně. Tato aktivita našeho poznávání a chápání světa a toho, co se v něm děje, neušla pozornosti psychologů. Chceme v této knize ukázat, jak to studují a k čemu došli.

Na úvod do této problematiky si uveďme jeden případ pro každou situaci – nejprve pro tu, kdy se nám stalo něco zlého, poté pro situaci, kterou chápeme jako pro nás dobrou.

Jak chápeme to, že se nám stalo něco zlého?

Dříve, nežli přistoupíme k tomu, jak si vykládáme, že se stalo něco zlého, podívejme se hlouběji na to, co označujeme jako zlé.

NEGATIVNÍ ŽIVOTNÍ SITUACE

Za negativní (zlé, nedobré, nepříjemné, nežádoucí) považujeme ty situace, kdy se vyskytne:

- neúspěch, nezdar, porážka, zhoršená situace;

- nezdar, bankrot, krach, prohra, fiasko;

- ztráta, škoda, prodělek, újma, ztráta;

- zdravotní obtíže a potíže, nemoci, choroby;

- nepohodlí, určitá závada, porucha, potíže, pohroma, rána, soužení, trampota, otrava;

- katastrofa, závažná chyba, tragická událost;

- nezdar, neúspěch, nepřekonatelná překážka, porážka atp.

Situace, kdy se vyskytne něco, co způsobuje pocity:

- nicotnosti, prázdnoty, beznaděje;

- bezmoci, skleslosti, bezradnosti;

- marnosti, nicotnosti, prázdnoty, nedostatku.

Za negativní (zlé) považujeme situace, kdy člověka:

- něco deprimuje, pokořuje, sklíčí, poníží, tísní, trápí, souží, trýzní;

- něco vyvádí z míry (z konceptu), rozčiluje, kdy ho to vede k rozmrzelosti;

- beznaději, skleslosti, ke sklíčenosti, zármutku, nepokoji, nevolnosti, k nadměrnému sebeobviňování, ba dokonce ke katastrofickým myšlenkám.

JAK POSTUPUJÍ PESIMISTÉ A OPTIMISTÉ, KDYŽ SE DOSTANOU DO NEPŘÍZNIVÉ (ŠPATNÉ) SITUACE?

Představme si následující situaci:

Máme zde dvě studentky – Janu a Irenu. Obě jsou stejně daleko ve studiích. Oběma se však stane nepříjemná věc: u zkoušky selhaly a neudělaly ji. Je to již druhá zkouška a je dovoleno zkoušku jen dvakrát opakovat a konec studií. Obě mají před sebou poslední možnost zkoušku složit. Jak se tyto studentky k dané situaci staví?

Tab. 1 Jak postupují pesimisté a optimisté, když se dostanou do nepříznivé situace

Jak se na tuto situaci dívá Irena – pesimistka?

- Z hlediska časové dimenze jejího pohledu:

„Zase jsem to zkazila – já vždycky všude všecko zkazím.“

„Takto budu studovat nekonečně dlouho.“

„Se mnou pokaždé mlátí tréma a nikdy nic neudělám dobře.“

- Z hlediska závažnosti dané situace:

„Tak to je katastrofa!“

„Já končím – nikdy žádnou zkoušku neudělám.“

„Všechny mé plány a ideály nyní shořely.“

- Z hlediska osobního podílu na tom, co se stalo:

„Jsem prostě pitomá. Říkali mi to od dětství.“

„Já to mám snad napsáno na čele, že vždycky všecko musím zkazit.“

„Nestojím za nic. Zvorám každou zkoušku.“

Jak se na tuto situaci dívá Jana – optimistka?

- Z hlediska časové dimenze jejího pohledu:

„Tak mi to tentokrát nevyšlo, ale není ještě všemu konec!“

„Vzala jsem si tentokrát toho moc a vše jsem nestačila. Nesmím to příště přehánět.“

„To se stává, ale nesmí se mi to stávat moc často.“

- Z hlediska závažnosti dané situace:

„Nebyl to hlavní předmět – zvládnu to příště lépe.“

„Je zde stále možnost to opravit. Žádná katastrofa to není.“

„Stanou se horší věci i lepším studentkám při těžších zkouškách. To se zvládne.“

- Z hlediska osobního podílu na tom, co se stalo:

„Ten kantor si vymyslel věci, které jsme vůbec nebraly.“

„Při přípravě na zkoušku mě neustále rušila hlasitá hudba od vedle. Musím si najít tišší místo k učení.“

„Při zkoušce tam byl hluk a mě bolela hlava, proto se mi těžko psalo.“

Představme si následující situaci. Máme zde opět dvě výše uvedené studentky – Janu a Irenu. Obě v minulém týdnu skládaly velice těžkou zkoušku a šťastně obstály – ba dokonce s vyznamenáním. Jak se dívají na to, co se událo?

Tab. 2 Jak postupují pesimisté a optimisté, když se dostanou do příznivé situace

Jak se na tuto situaci dívá Irena – pesimistka?

- Z hlediska časové dimenze jejího pohledu:

„Tak to byla výjimka, obvykle se mi to nedaří.“

„Jednou za uherský rok se mi něco povedlo.“

„Chvilku se z toho poradujeme a pak mě zase čeká řada vyhazovů od zkoušek.“

- Z hlediska závažnosti dané situace:

„Tak moc dobrý to zase nebylo.“

„To, na čem nezáleží, to se mi povede, ale řadu jiných zkoušek pokazím.“

„Moc to nechvalte, já vím, že to za moc nestálo.“

- Z hlediska osobního podílu na tom, co se stalo:

„Já za to nemůžu, že se to povedlo. Kantor měl zřejmě dobrou náladu.“

„Při zkoušce byla dobrá atmosféra – tak se to povedlo.“

„U zkoušky jsem prostě dostala podobné otázky jako ty, které jsem předtím konzultovala s asistentem.“

Jak se na tuto situaci dívá Jana – optimistka?

- Z hlediska časové dimenze jejího pohledu:

„Já jsem se narodila na šťastné planetě.“

„Tak takhle budu nyní skládat všechny zkoušky.“

„Mám to po rodičích, těm též vždycky všechno vyšlo.“

- Z hlediska závažnosti dané situace:

„To je kolosální, prostě super, že to tak dopadlo.“

„Byla to velká dřina v přípravě, ale mít takovou zkoušku v kapse je terno.“

„Tak takhle budu nyní skládat všechny zkoušky.“

- Z hlediska osobního podílu na tom, co se stalo:

„Vystihla jsem, co ten kantor chce – a tady vidíte výsledek.“

„Já prostě vím, jak se připravit, a potom to již nic nemůže zkazit.“

„Pořád platí: Kdo umí, umí…“

Uvedli jsme dva případy a sledovali jsme, jak se chovají, jak jednají a co říkají v takových situacích jednak pesimisté, jednak optimisté.

Rozborem velkého množství výpovědí lidí jak typu Jany, tak Ireny se podařilo odhalit, že v pozadí jejich pohledu na svět a na to, co se v něm děje (včetně jejich vlastních způsobů jednání), se skrývají tzv. nadřazené dimenze – přesněji: výkladové styly (explanatory styles), tj. odlišné způsoby, jak si vykládáme to, co se děje – ať to je dobré, nebo zlé. Podívejme se na ně blíže.

VÝKLADOVÉ STYLY U SITUACÍ, KTERÉ CHÁPEME JAKO PRO NÁS ŠPATNÉ

Jak tomu je u pesimistů – u lidí typu Ireny – a u optimistů typu Jany?

- První hledisko: pohled z hlediska času (permanence)

- U špatných situací převládají u pesimistů výklady, které počítají s tím, že to zlé bude trvat hodně dlouho.

- U optimistů je tomu naopak. Tam převládá představa, že to dobré bude trvat jen chvíli – že to zlé je „dočasné.“

- Druhé hledisko: pohled z hlediska rozsahu, závažnosti, pronikavosti (pervasiveness)

- U špatných situací převládají u pesimistů katastrofické výklady – jako by šlo o zemětřesení, které zachvátilo celou zeměkouli. Podle nich škoda bude zřejmě rozsáhlá, někdy dokonce nedozírná.

- U optimistů tomu bude naopak. Ti to, co je špatné, chápou prostorově omezené – prostě to nebude „nic moc velkého.“

- Třetí hledisko: pohled z hlediska našeho osobního podílu na tom, co se stalo (personalisation)

- U špatných situací převládá u pesimistů pocit osobního, vlastního zavinění špatné situace. „Byla jsem to já, kdo to pokazil, způsobil, zničil.“ atp. (jde o tzv. internalizaci).

- U optimistů se projevuje naopak odkazování na cizí zavinění, na vliv jiných, vnějších vlivů a okolností na to, že to dopadlo či dopadá špatně (tzv. externalizace).

VÝKLADOVÉ STYLY U SITUACÍ, KTERÉ CHÁPEME JAKO PRO NÁS DOBRÉ

Jak tomu je u pesimistů – lidí typu Ireny – a u optimistů typu Jany?

- První hledisko: pohled z hlediska času (permanence)

- U dobrých situací se setkáváme u pesimistů s pojetím krátkodobého trvání toho dobrého.

- U optimistů panuje naopak představa dlouhodobého trvání kladných věcí.

- Druhé hledisko: pohled z hlediska rozsahu, pronikavosti (pervasiveness)

- U dobrých situací se setkáváme u pesimistů s představou, že jde jen o maličkost, drobnost, něco nepatrného, specifického, o nic tak moc důležitého.

- U optimistů se setkáváme naopak s tím, že jde o něco, co je velké, ohromné, co má nedozírné perspektivy.

- Třetí hledisko: pohled z hlediska našeho osobního podílu na tom, co se stalo (personalisation)

- U dobrých situací nacházíme u pesimistů ve výkladu příčin toho, co dobrého se stalo, odkazování na vnější podmínky, okolnosti a vlivy působící mimo dané osoby (externalizace).

- U optimistů je tomu naopak. Ti vidí v prvé řadě svůj vlastní podíl na tom, že se to podařilo, že to dopadlo dobře a že se to povedlo (internalizace).

Naznačili jsme, co se zjistilo jedním přístupem k poznávání toho, jak myslí lidé, kteří vykazují pesimistický či optimistický způsob výkladu dění – tzv. studie výkladových stylů (explanatory style studies).

Podívejme se nyní na druhý přístup psychologického poznávání toho, jak se rodí pesimismus a optimismus (přesněji naučený – learned pesimism – a naučený – learned optimism).

DOSLOV – POZNÁMKY K TÉMATU „OPTIMISMUS“ A „POZITIVNÍ PSYCHOLOGIE“

Zájem o to, „co asi způsobilo, že to či ono – dobré či zlé – nastalo“, případně o to, „co se asi stalo, že nyní máme to či ono – dobré či zlé“, je starého data. Ruku v ruce s tím asi šel i zájem o to, „proč se asi to či ono nedaří“, případně „co by mohlo pomoci tomu, aby nám to či ono vyšlo, aby se to podařilo“.

Když se psychologové dívají na takovéto otázky, hovoří o zvídavosti. Tam, kde jde o zjišťování toho, proč si někdo myslí, že se to či ono podaří, mluví o „naději“. A když si někdo myslí, že se mu to nepodaří, hovoří o „beznaději“.

Tak tomu bylo po staletí. Dnes se v této oblasti objevují relativně další termíny. Hovoříme nejen o naději a beznaději, ale i o optimismu. Přitom o člověku, který si myslí, že to dopadne dobře, mluvíme jako o optimistovi. O tom, kdo si myslí, že to dopadne špatně, říkáme, že to je pesimista.

O JAKÉ POJETÍ A O JAKÝ DRUH OPTIMISMU ZDE NEJDE?

S pojmem „optimista“ se setkáváme teprve v několika posledních stoletích. Použil ho například Voltaire. Ten ústy pana doktora Panglose říkal, že tento svět je ze všech možných světů ten nejlepší. Obecněji je známá Polyanna anglického spisovatele Portera. Ta byla takovou optimistkou, že ať se stalo, co se stalo, vždy věřila, že to dobře dopadne.

Stalo se, že slovo „optimismus“ bylo užíváno i pro situace, kde jistota toho, že to dopadne dobře, byla téměř nulová. Označení „optimista“ poté naznačovalo, že daný člověk je snílek či naivní prosťáček, který neví, jak se věci mají. Vyznačovala se tím tzv. vlna naivního optimistického myšlení. Tento optimismus neměl však pevný (vědecký) základ. Vztahoval se jen na výzvy typu „musíš věřit, že to dobře dopadne“, případně na chlácholení typu „všechno bude dobré“ či „neustále se usmívej (keep smiling)“. Tento směr se často objevoval ve zdravotnictví – například tam, kde se někdo snažil uchlácholit třeba i těžce nemocného člověka, že „do jara bude zdráv jako ryba“ – aniž by měl ponětí o zdravotním stavu daného pacienta.

Chceme-li co nejpřesněji říci, oč nám jde, je třeba říci i to druhé: oč nám nejde. Tedy: zde nám o tento typ naivního optimistického myšlení nejde.

Nejde zde ani o tzv. prázdný optimismus (empty optimism), který nabádá lidi bezmyšlenkovitě například říkat: „Vše na světě je kouzelné.“ či „Vše dobře dopadne.“ atp. Proč? Protože to tak není! Na tomto světě, který je po mnoha stránkách krásný, existují války, nepřátelství, vraždy, teroristické útoky, šikanování, znásilňování, ponižování (devalvace v sociálním styku) a podobné formy zla. Když si toto neuvědomíme, může se nám stát, že budeme překvapeni, když se s určitou podobou zla osobně setkáme.

Nejde zde ani o tzv. „pozitivní myšlení“. To pracuje s představou, že nám bude dobře, když se budeme stále uměle usmívat (keep smiling) a když si budeme opakovat mantru (formální větu) například typu „Každý den je mi lépe a lépe.“, a to bez jakýchkoliv faktických údajů o tom, že tomu tak skutečně je. V psychologické terminologii se v tomto případě hovoří o „vytahování se za vlastní kšandy (šle)“ (bootstrap).

Nejde zde ani o ničím nepodložené, bezstarostné, plané a namyšlené optimistické sebevědomí.[2]

V soudobé psychologii jde o zplanění pojetí sebevědomí (self-esteem), s nímž se setkáváme u „otce americké psychologie“ Williama Jamese. Ten naznačil, v čem toto sebevědomí spočívá – a to přímo rovnicí:

Úspěch ( succes)

Sebevědomí (sel-festeem) =

Očekávání (aspirace)

V tomto pojetí se výše sebevědomí urychleně odvozovala od toho, jak máme nízké aspirace, a naopak vysoký úspěch. Přitom se zapomnělo na to, že úspěch záleží v prvé řadě na tom, co děláme a jak to děláme. Bez tohoto důrazu na vlastní angažovanost v práci, která je v samém jádru úspěchu, se ze sebevědomí stalo namyšlené a ničím nepodložené sebepřeceňování vedoucí k ničím nepodloženému namyšlení na sama sebe. Výstižně vyjadřuje postoj soudobé psychologie k takto chápanému sebevědomí (self-esteem) Martin E. P. Seligman (1995): „Věřím, že některé aspekty duševního života mají velký vliv na to, jak se člověk rozhoduje, co dělá a jak se chová. Takovéto sebevědomí však není jedním z nich.“ (s. 307)

FLEXIBILNÍ OPTIMISMUS

Zhruba před dvaceti lety se optimismu dostalo v psychologických laboratořích větší pozornosti. Měli jsme najednou možnost seznámit se se souborem empirických experimentálních prací – provedených v prvé řadě na zvířatech (podobných těm, které vedly k objevu podmíněných reflexů I. P. Pavlova). Po první sérii pokusů se zvířaty se studie psychologů soustředily na lidi. Vědeckými (tj. přesnými a soustavnými) pokusy bylo vybudováno nosné pojetí optimismu a pesimismu. Pro odlišení tohoto pojetí od výše uvedených naivních pojetí optimismu a pro upřesnění jeho základní charakteristiky, hovoříme zde o těchto pracích jako o studiích flexibilního optimismu. A o těch zde chceme v následující části soustavně pojednat.

„Stát se optimistou neznamená naučit se být sobečtější, asertivnější (tvrdě sama sebe prosazující) a snažit se dělat vše, aby nás lidé viděli jako člověka panovačnějšího (arogantního), ale prostě a jednoduše: naučit se několik dovedností týkajících se toho, jak budeme sami k sobě hovořit v situacích, kdy budeme trpět a bude nám zle.“ (Seligman, 1990, s. 207)

MOŽNOSTI, KTERÉ NAZNAČUJÍ STUDIE O FLEXIBILNÍM OPTIMISMU

Mimořádně důležitým poznatkem v této oblasti psychologických studií je to, že naznačují možnost předem se připravovat na tvořivé řešení obtížných situací – preventivně působit tam, kde se člověk dostává do nebezpečí zrodu deprese, a chránit či „imunizovat“ člověka proti vlivu plížící se bezmoci.

Nadějnou stránkou těchto poznatků o tzv. flexibilním optimismu je to, že naznačují možnost obratu (zvratu) v zaměření našeho myšlení – cestu od pesimismu k optimismu. Podstatným je zde poznání, že to, co na nás negativně působí, se dá ovládat – třeba zpočátku v malých krocích, ale přece jen se s tím dá něco dělat. Tento poznatek má svou hodnotu jak pro rehabilitaci lidí všelijak bezmocných, tak pro psychoterapii a klinickou psychologii. Jde však po výtce o téma tzv. pozitivní psychologie.

POZITIVNÍ PSYCHOLOGIE A OPTIMISMUS

Předmět pozitivní psychologie (relativně novodobé oblasti psychologických studií) naznačil emeritní prezident Americké psychologické společnosti – APA, profesor Martin E. P. Seligman jednoznačně. V protikladu k dominantnímu změření psychologie na lidské slabosti (patologické jevy, nemoci, obtíže, nesnáze, obavy, úzkosti, strachy atp.) postavil jasně cíl pozitivní psychologie: zabývat se silnými stránkami psychiky – výzkumem toho, co člověku dodává sílu, co mu pomáhá zvládat těžkosti, co ho vede kupředu k dosahování cílů, které si sám staví. V psychologické terminologii jde o posilování a zesilování lidského potenciálu (promoting human potential) a budování silných stránek psychiky (human strengths). Při tom bylo zdůrazněno, že veškerá tato aktivita musí být podložena empirickými (na zkušenosti založenými) a experimentálně studovanými zjištěními. Přitom je vždy zřetelně řečeno, že nejde o záměnu zaměření z negativních stránek na stránky pozitivní, ale o doplnění sféry zájmů a studia při neustálém respektu k tomu, co dosavadní psychologie studovala a studuje.

Tato změna zájmu o témata psychologických studií byla výrazně vyjádřena změnou témat, kterým se věnoval sám Martin E. P. Seligman. Po léta trvajících studií naučené bezmoci (learned helplessness) zaměřil svou pozornost na druhý pól – na pozitivní témata. Vyjadřuje to i název jeho knihy Naučený optimismus (Learned optimism) z roku 1990.

Řadou empirických studií se ukázalo, že pozitivní vliv optimismu byl empiricky prokázán:

- Ve fyziologii – například vlivem optimismu na činnost imunitního systému.

- V oblasti péče o vlastní zdraví – například vlivem optimismu na dodržování zdravotních preventivních doporučení (tělocviku, diet apod.) a obecně ve formování přesvědčení, že stav dobrého zdraví je možno ovládat.

- V oblasti zrodu nemocí – například ve snížení pravděpodobnosti (např. virových) onemocnění.

- V sociální oblasti – četností členů primární skupiny daného člověka.

- Ve zlepšených atletických výkonech, a to jak individuálních, tak i skupinových.

- V úspěšnosti vysokoškolského studia.

- V úspěšnosti v zaměstnání, v pracovní oblasti.

- V oblasti výchovy dětí zlepšováním jejich odolnosti k zátěži apod.

- V rozdílnosti a v míře optimismu a pesimismu v různých společenských a kulturních skupinách.

Bohaté poznatky psychologických empirických studií o flexibilním optimismu a pesimismu nabízejí nadějné možnosti. S těmi je možno se seznámit a poté jich využívat. To první nabízí tato publikace, to druhé záleží na každém z nás zcela osobně. Proto se zde chceme nyní podívat nejprve na to, jak se rodí optimismus a pesimismus a jak vypadá ve světle psychologických pokusů.

I. JAK SE RODÍ A JAK VYPADÁ OPTIMISMUS A PESIMISMUS

3.JAK SE RODÍ PESIMISMUS U ZVÍŘAT V PSYCHOLOGICKÝCH LABORATOŘÍCH

PROČ SE NĚKTERÉ VĚCI ZKOUMAJÍ NA ZVÍŘATECH?

To, že se v biologii a v medicíně mnohé věci zkoumají na zvířatech dříve, nežli se přistoupí k pokusům s lidmi, se nám dnes zdá téměř samozřejmé. Ochránci zvířat a etici by to takto neřekli, ale pro mnohé lidi to již patří k vědeckému životu v oblasti biologických věd. Co však s tím má společného psychologie? Ta byla a je považována za vědu o duši – a podle antického (a nejen antického) pojetí duši má jedině člověk. A přece i zde se provádějí pokusy se zvířaty. Celé oblasti psychologického bádání jsou na těchto pokusech do značné míry založeny. Příkladem mohou být pokusy s celou řadou různých zvířat (od krys až po holuby) v oblasti tzv. behaviorální psychologie. Jiným příkladem může být práce Ivana Petroviče Pavlova se psy při studiu tzv. podmíněných reflexů. Za to, co přitom zjistil, dostal Nobelovu cenu – dokonce již druhou!

Pravdou je, že pes je pes a člověk je člověk. Vzdor všem odlišnostem mají však spolu něco společného. A právě to, co mají společného – například v oblasti biologických jevů –, nám dává možnost studovat to jak u zvířat, tak u člověka. A u zvířat nejdříve. Proč? Protože u nich se mnohé objevuje v jednodušší podobě, a tak to dává možnost lépe zjistit, jak se věci mají.

Etickým problémům v oblasti pokusů se zvířaty však tím neunikneme. Zde je třeba si některé věci ujasnit. Určitou pomocí nám může být promýšlení otázek, které si musel vyřešit Martin E. P. Seligman dříve, nežli přistoupil k prvnímu pokusu se psy v psychologické laboratoři pennsylvanské univerzity (Seligman, 1990, s. 20–23).

První otázka, na kterou si měl odpovědět, zněla: Je zde určitá naděje, že výsledky vašich pokusů mohou vyloučit nepoměrně mnohem větší množství bolesti, nežli ji způsobí? Druhá otázka zněla: Je možno zobecnit na lidi výsledky pokusů, které na zvířatech získáte? Odpovědi na tyto otázky byly kladné. Vedly však autora k tomu, že ve svých pokusech minimalizoval bolest zvířat na nejmenší možnou míru. Při pokusech, kdy se jednalo o vytvoření nepříjemné situace, bylo použito takové intenzity elektrického dráždění, aby šlo jen o nepříjemné brnění. Zároveň si umínil, že v situaci, kdy se mu podaří ověřit hypotézu zákonitého zrodu bezmoci na psech, okamžitě svou práci se psy ukončí. Odpověď na druhou otázku vedla autora k tomu, že po pokusech se zvířaty ověřoval základní poznatky studiemi na lidech. K těm se vrátíme v další kapitole.

JAK SE ZRODILA MYŠLENKA MOŽNOSTI EXPERIMENTÁLNÍHO STUDIA BEZMOCI?

Podle informací profesora Martina E. P. Seligmana (Seligman, 1990, s. 20) šlo o souběh řady faktorů. Při studiu soudobé filozofie na Harvardově univerzitě se setkal se spisy Sigmunda Freuda. Užasl nad tím, že Freud byl schopen z pozorování jediného případu vytvořit bez dalších pokusů celou teorii. Uvědomil si, že opravdová věda musí postupovat jinak – experimenty. To byl důvod, proč se rozhodl dále studovat psychologii, avšak vědecky, tj. soustavně a přesně – experimentálně. Tento závěr ho dovedl na pennsylvanskou univerzitu, kde jeho učitel, profesor Solomon, takto pracoval.

Druhý moment, který rozhodl o tom, že profesor Seligman začal studovat jev bezmocnosti (helplessness), měl na svědomí velice osobní zážitek. Jeho otec dostal v poměrně mladém věku po sobě tři infarkty myokardu. Dostal se tak do situace, kdy nemohl nic dělat, kdy mu žádný lékařský zákrok nepomohl něco zlepšit. Pasivně očekával konec všeho. Tak se autor setkal s klasickým příkladem naprosté bezmoci.

Třetí moment mu přihrála nepříznivá situace v laboratoři. Kolega, který prováděl pokusy se psy v klasickém stylu I. P. Pavlova, se dostal do situace, že mu pokusní psi na nic nereagovali. Lidově řečeno: byli líní. Ať kolega dělal, co chtěl, se psy nic nehnulo. Za této situace došlo k tomu, co český básník Jan Čarek výstižně vyjádřil svou básní: „Vidět tak to, co mnoho lidí, nevidí a neuvidí.“ Seligman totiž v chování psů neviděl „lenost“, ale výsledek předcházejícího dění. V nezájmu psů „viděl“ klasický příklad vyvrcholení toho, co se se psy předtím dělo. A co se s nimi předtím dělo? Jiný experimentátor (jeho kolega) si na nich ověřoval možnost vytvoření reakce na velice složitý podmíněný podnět a ukázalo se, že daný úkol byl nad síly pokusných psů.

JAK JE MOŽNO V LABORATOŘI VYTVOŘIT NAPROSTOU BEZMOCNOST?

Když se Martin E. P. Seligman díval na nehýbající se a na nic nereagující psy, bylo mu jasné, že stav, do kterého se dostali, je klasickým příkladem předcházejícími zážitky způsobené bezmocnosti – a ne lenosti. To, co jeho kolega udělal nechtěně (lidově řečeno „otrávil je tím, že museli dlouhou dobu dělat pro ně naprosto nesmyslné věci“), to nyní vytvořil záměrně projektem svého pokusu. A jak takovýto pokus vypadal?

Základní sestava pokusu počítala s tím, že se jednoho pokusu neúčastní jeden pes, ale psi tři. Ti byli rozděleni do dvou skupin: první dva byli vystaveni vlivu záměrně měněné podmínky („unavování jich pro ně nesmyslnou aktivitou“). Třetí pes tvořil tzv. „kontrolní skupinu“, s níž bylo možno porovnávat jednání psů v prvé skupině. Tak – a jen tak – se totiž dalo zjistit, zda záměrně měněná podmínka (trápení psů po ně nesmyslnou aktivitou) má či nemá vliv na změněný stav psů.

Co dělali psi v první skupině? Jeden z nich (v určitém smyslu „vedoucí“) byl umístěn v kleci, která měla dno vytvořené z elektricky vodivé mřížky. Do té se přiváděl relativně slabý elektrický proud, který působil psu nepříjemné brnění. Tento „vedoucí pes“ měl možnost nepříjemné brnění zastavit. Jak? Tak, že zmáčkl určitou páčku v kleci.

Druhý pes v první skupině byl na tom obdobně – až na jednu výjimku: byl v jiné kleci, kde však nebyla žádná páčka, která by brnění zastavila. Vzdor tomu brnění způsobené elektrickým proudem v této druhé kleci netrvalo bez přestání. Proč? Protože mřížka podlážky byla elektricky spojena s mřížkou „vedoucího“ psa v první kleci. Díky tomu přesně to nepříjemné brnění, co se dělo v kleci vedoucího psa, se tak dělo i v kleci druhého psa. Díky tomu bylo množství nepříjemného brnění u obou psů vyrovnáno. Jedinou záměrně proměnnou tak byla možnost ovládat či neovládat (regulovat, řídit, ukončovat či zastavovat) působení nepříjemného faktoru (brnění).

A co se dělo se třetím psem? Ten byl též dán do obdobné klece jako druzí dva, avšak její podlážka mu nezpůsobovala žádné brnění. Sloužil prostě jen jako kontrolní člen v daném pokusu. Díky třem psům v různých klecích nazývá autor tento pokus pokusem triadickým.

PRŮBĚH POKUSU S TVORBOU BEZMOCNOSTI

Pokus, o němž zde hovoříme, měl dvě fáze. V první se psi ve všech třech rolích seznamovali s klecemi a jejich interiérem. První pes (vedoucí) velice rychle přišel na to, že v situaci, kdy zmáčkne určitou páčku, brnění přestane. Druhý hledal obdobnou páčku ve své kleci, avšak nic nenašel. Páčka, která mohla brnění zastavit, tam prostě nebyla.

Ve druhé části pokusu byli psi z první skupiny umístěni do jiných klecí. Tyto klece měly dvě části (jako byt se dvěma místnostmi). První část byla obdobná té, v níž předtím byli. Druhá byla od první oddělena asi půl metru vysokou proutěnou překážkou. Lišila se od první místnosti tím, že v ní nebyla elektricky vodivá podlážka. Když se do této druhé místnosti pes dostal (tím, že překážku přeskočil), měl od veškerého brnění naprostý klid.

Vlastní pokus začal tím, že první dva psi byli umístěni do první místnosti výše uvedené klece (každý pes do jiné, pro něho vlastní klece). Jakmile se tam dostali, začaly je brnět šlapky na nohou. Vedoucí pes reguloval brnění, které se po chvíli vypnutí opět samo znovu zapínalo.

Po tomto zážitku byli psi umístěni do druhých, výše popsaných klecí typu dvoupokojového bytu. Ukázalo se, že pes v první kleci po chvíli přeskočil překážku a dostal se do druhé místnosti. Druhý pes, který v předcházející fázi pokusu poznal, že ať dělá, co dělá, nic mu nepomůže, zůstal obvykle nehybně ležet v první místnosti. Schoulil se tam do klubíčka a ani se nepokusil přeskočit překážku a dostat se do druhé místnosti – do „oázy klidu a bezpečí“. Tento výsledek naznačoval, že záměrně měněná okolnost (podmínka), tj. možnost rozhodovat o tom, co se se mnou děje, či o tom, co já sám chci dělat, má zcela určitý kauzální vliv na to, zda se u daného psa objeví, či neobjeví jev zvaný „bezmocnost“.

Profesor Seligman neprovedl jen jediný pokus výše uvedeného druhu s vybranou skupinou tří psů. Přesněji v první fázi studia to, co jsme právě popsali, provedl osmkrát po sobě, pokaždé s jinou trojicí psů. Výsledky ukázaly, že z těchto osmi pokusů celkem šest končilo tak, jak jsme výše uvedli. Ve dvou příkladech však pes, který neměl možnost ovládat ukončení nepříjemného brnění, překážku přeskočil a lehl si do druhé místnosti klidu a bezpečí. Až budeme hovořit o možnosti zvládat bezmocnost a měnit pesimistický způsob myšlení a jednání na optimistický, vrátíme se k výše uvedeným dvěma psům, kteří vzdor všemu překážku přeskočili a do místnosti klidu a bezpečí se dostali. Tím, že to udělali, dali podnět k řadě dalších pokusů – opět nejprve prováděných na psech. Těmito pokusy se otevřela příležitost studovat možnost změny negativního postoje v pozitivní.

VÝZNAM ZJIŠTĚNÉHO VZTAHU MEZI NEMOŽNOSTÍ ŘEŠIT DANOU SITUACI A BEZMOCÍ

Psychologických pokusů i pokusů se zvířaty bylo provedeno a zveřejněno nepředstavitelné množství. Výše uvedené pokusy Martina E. P. Seligmana a jeho spolupracovníků byly však mimořádné. Proč?

Po šedesát let panoval v americké psychologii směr výzkumu a pojetí našeho jednání zvaný behaviorismus. Jádrem jeho učení bylo to, co se zjistilo v pokusech, které se do značné míry podobaly těm, které jsme poznali u Ivana Petroviče Pavlova. Šlo o poznání zákonitosti platné nejen pro zvířata, ale i pro člověka, která byla známá pod pojmem podmíněné reflexy. Při nich šlo v podstatě o to, že určité „přirozené a vrozené“ jednání (např. výron slin při spatření jídla psem) bylo záměrně ovlivněno něčím (např. určitým zvukem), tzv. podmíněným (nepřirozeným) podnětem (např. zvukem elektrického zvonku). Pes se tak „naučil“ spojovat daný zvuk s jídlem a začal slintat již při slyšení daného zvuku.

Pokusy tohoto druhu (i jejich určitá obměna v americkém podání) daly základ psychologickým teoriím učení. To v podstatě vyjadřovalo vztah, který známe z vlastní zkušenosti: „Pochval určité jednání a daný jedinec bude toto jednání provádět častěji. Potrestej určité jednání a daný jedinec bude toto jednání v další fázi omezovat.“ Na tom by nebylo nic mimořádného. To, co zde bylo problematické, byl požadavek chápat toto učení (typu podmiňování) za jedno jediné v celé oblasti jak zvířecího, tak i lidského učení. A právě tímto požadavkem na výlučnost a jedinou možnost chápání zákonitosti učení výše uvedené Seligmanovy pokusy otřásly.

NA SCÉNU VSTUPUJE VLASTNÍ AKTIVITA NAŠEHO MYŠLENÍ (KOGNICE)

V čem byly výsledky Seligmanových pokusů tak jiné oproti stávajícímu pojetí zákonitosti našeho jednání? Odpověď je možno formulovat jedním slovem: poznáním role myšlení – tzv. kognitivních procesů – v našem jednání.

Dosavadní způsob myšlení, založený na pokusech s podmíněnými reflexy (na pojetí podmiňování) jako jediném základu toho, co se děje tam, kde něco děláme, považoval člověka (a tím i kterékoliv zvíře) za určitého, relativně pasivního tvora. Obrazně řečeno: za určitou obdobu zrcadla. To pravdivě odráží (reflexuje) to, co se před ním děje. Tak se chápalo do určité míry i vnímání člověka. To, co vidí, se poté přesně tak, jak to je ve skutečnosti, odrazí v jeho psychice. Zrcadlo, o které zde jde a týká se lidí (a nejen jich), by bylo poněkud složitější. Jaké?

Martin E. P. Seligman svými pokusy naznačil, že situace je složitější, že do hry, která se odvíjí od spatření určitého předmětu, do chvíle, kdy na něj reagujeme, vstupuje něco pro pojetí podmiňování neobvyklé – myšlení. To je to, co se vyjadřuje termínem „kognice“ (angl. cognition).

Tuto situaci je možno zjednodušeně vyjádřit výrokem: „Vidíme sice to, co máme před očima, ale chápeme to v daleko složitější vazbě na to, co si myslíme. A to, co si myslíme, je do značné míry spoluurčováno tím, co jsme zažili a k čemu jsme svými úvahami došli.“ Ve výše uvedeném pokusu: „Pes nejen pociťuje nepříjemné brnění, ale do vnímání tohoto brnění mu mluví i to, že zjistil, že se nedá naprosto nic dělat pro to, aby to brnění skončilo. V důsledku toho rezignuje.“ Že to je podsouvání něčeho, co má jen člověk (myšlení), zvířeti (tzv. antromorfizace)? Ano, je to tak, avšak jak víme, že pes nemá něco, jako je naše myšlení. A potom: jak to vyjádřit srozumitelněji?

KOGNITIVNÍ PSYCHOLOGIE – PSYCHOLOGIE MYŠLENÍ

V době, kdy se na scéně objevily zprávy o Seligmanových pokusech, se zároveň (paralelně s tím) projevil i hlubší zájem psychologů o oblast myšlení (kognice). S čím přicházela? Jak obohacovala naše pojetí o činnosti naší psychiky? Dnes máme již k dispozici učebnicové zpracování soudobých poznatků kognitivní psychologie. V nich se můžeme dozvědět podstatně více, avšak není marné na některé z těchto relativně nových pojetí a poznatků upozornit i zde. Proč? Budou nám pomocí, až budeme hovořit o aplikaci poznatků pozitivní psychologie o optimismu a pesimismu v praxi (např. ve zdravotní oblasti).

Kognitivní psychologie se zabývá řadou psychologických jevů typu zapamatování (jevu paměti), usuzování, vysvětlování, přisuzování (atribuce) příčin a logického vysuzování (myšlení), očekávání, plánování, rozhodování atp.

Ryze mechanická představa o našem vnímání počítá s tím, že do mozku se dostává vjem tak, jako se do zrcadla dostává obraz osoby, která před zrcadlem stojí. Ukazuje se však, že situace je podstatně složitější. Proto hovoříme o takto vypadajících představách v naší mysli jako o tzv. mentálních konstruktech. Ty jsou charakterizovány právě tím, že například na základní představě daného člověka již mozek „zapracoval“. Upravil ji kupříkladu podle toho, co o dané osobě „říkaly“ předcházející zážitky s daným člověkem.

POKUSY PROVÁDĚNÉ S JINÝMI ZVÍŘATY NEŽLI PSY

Zveřejnění výsledků pokusů se psy, jimiž se studoval vliv nemožnosti něco změnit ve svém prostředí na vznik bezmoci, publikované v prestižním americkém časopise Journal of Experimental Psychology, rozvířilo bohatou diskusi. Toto zveřejnění pokusů vedlo i k jejich opakování a často i k využití jiných zvířat nežli psů v obdobných pokusech. Během prvních necelých deseti let bylo publikováno v odborných psychologických časopisech přes tři sta článků na toto téma.

Pokusy podobné výše uvedeným byly provedeny například s kočkami, krysami, rybami atp. Přehled o těchto pokusech se zvířaty při zjišťování vlivu vysilující a vyčerpávající nemožnosti řídit vlastní jednání na zrod jevu zvaného bezmocnost podává souhrnný článek z pera Maiera a Seligmana (1976).[3]

ZÁVĚR

Výše uvedené experimentální práce potvrdily existenci vztahů mezi vystavením zvířete nekontrolovatelným událostem, okolnostem na jedné straně a zrodem jevu bezmoci na straně druhé. Otázkou, kterou bylo třeba řešit v dalším kroku, bylo zjistit, zda se tato zákonitost vztahuje i na jednání člověka.

Konec ukázky

Table of Contents

1. Předmluva

Oč v této knize jde?

2. Úvod: Mozek je aktivní – není jen reflexní zrcadlo

Jak chápeme to, proč se nám něco zlého stalo?

Negativní životní situace

Jak postupují pesimisté a optimisté, když se dostanou do nepříznivé (špatné) situace?

Výkladové styly u situací, které chápeme jako pro nás špatné

Výkladové styly u situací, které chápeme jako pro nás dobré

Doslov – poznámky k tématu „optimismus“ a „pozitivní psychologie“

O jaké pojetí a o jaký druh optimismu zde nejde?

Flexibilní optimismus

Možnosti, které naznačují studie o flexibilním optimismu

Pozitivní psychologie a optimismus

3. Jak se rodí pesimismus u zvířat v psychologických laboratořích

Proč se některé věci zkoumají na zvířatech?

Jak se zrodila myšlenka možnosti experimentálního studia bezmoci?

Jak je možno v laboratoři vytvořit naprostou bezmocnost?

Průběh pokusu s tvorbou bezmocnosti

Význam zjištěného vztahu mezi nemožností řešit danou situaci a bezmocí

Na scénu vstupuje vlastní aktivita našeho myšlení (kognice)

Kognitivní psychologie – psychologie myšlení

Pokusy prováděné s jinými zvířaty nežli psy

Závěr

4. Jak se rodí pesimismus u lidí – v psychologických laboratořích a mimo nich

5. Jak si vysvětlujeme to, co se nám stalo, a to, co bude – atribuce

6. Styl našeho uvažování o tom, co se nám stalo a co se nám stane (explanatory style)

Přehled stylů uvažování o příčinách dění

Přehled stylů uvažování o příčinách dění, které je považováno danou osobou za negativní

Přehled stylů uvažování o příčinách dění v situacích, které je považováno danou osobou za pozitivní

7. Jak se měří optimismus a pesimismus, naděje a beznaděj

Jak se měří styl výkladu (explanatory style)?

Diagnostikování naděje

8. Kde jsou hranice optimismu a kdy je lepší pesimismus nežli optimismus

9. Závěr první části

10. Jaký vliv má optimismus a pesimismus na naše zdraví

Jak by mohl optimismus a pesimismus ovlivňovat naše zdraví?

Dlouhodobé sledování vlivu optimismu a pesimismu na lidi v těžké zdravotní situaci

11. Vliv optimismu a pesimismu na volbu strategií při zvládání životních obtíží

Strategie optimistů a pesimistů při zvládání bypasu

12. Deprese – jak se rodí a jak je možno zabránit tomu, aby se objevila

Hlubší diagnóza deprese

13. Vliv optimistického či pesimistického postoje na sportovní výkony

14. Možnost změny pesimistického postoje v postoj optimistický

Metoda A B C D E

15. Výchova k flexibilnímu optimismu

Různé podoby kritiky dětí dospělými lidmi (učiteli, učitelkami i rodiči)

Vysokoškoláci

16. Závěr druhé a třetí části

17. Dodatek 1: ASQ – Atributional Style Questionnaire