Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Lenka Rožnovská

VÍLA VĚTRNKA

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5033. publikaci

Lenka Rožnovská (www.lenkaroznovska.cz)

Ilustrace Anna Šmalcová (www.annasmalcova.cz)

Odpovědná redaktorka Helena Varšavská

Sazba a elektronická verze Antonín Plicka

Návrh a realizace obálky Antonín Plicka

Počet stran 64

Vydání 1., 2013

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2013

Cover Illustration © Anna Šmalcová

ISBN 978-80-247-4462-9

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Antonín Plicka

ISBN 978-80-247-8091-7 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-8094-8 (ve formátu EPUB)

Jak přišla Větrnka na svět

Měsíček byl právě v úplňku. Díval se na palouček u tří smrčků a usmíval se. Proč by se neusmíval, vždyť se za malinký okamžik narodí víla. Bude to v té chvíli, kdy do kapičky rosy na jitrocelovém listu foukne vánek.

„Fí. Fjú. Fjá. Třeba já. Třeba fouknu já.“

Zaskučel vítr podivítr, který se na palouček zatoulal. Byl to fukavec jásavec, co tu foukne, tam foukne, ale nikde dlouho nevydrží.

„I kdepak, jedeš, Větroplachu, tátovské vílí pofoukání musí být jemné jako pohlazení, a ne hrr a frr, jak to děláš ty,“ pokáral měsíček vítr.

Jenomže Větroplach si nedal říct. Foukl po svém způsobu. Fjúú. Udělalo to břink a na svět přišla víla.

Ale jakápak je to víla! Vlasy tmavé, rozježené, oči borůvkově modré, pusu od malin. Košilku utkanou z pavoučích nitek má nějak malou. Kolínka jí z ní čouhají.

Měsíček se mračí. Víla se mu vůbec nelíbí. Zato táta Větroplach je spokojen. Holka je celá po něm. Určitě bude do světa. Na památku jí do vlasů přifoukl kopretinu.

„To máš od táty, Větrnko.“

A fjú, byl fuč.

Víla Větrnka si popotáhla krátké rukávky u košilky. Pak si všimla, že se na ni měsíček kouká. Usmála se, uklonila se. Chystala se zatančit svůj první vílí taneček pro nebeského pána.

Krůček vlevo, krůček vpravo.

„Chi, chi, chi,“ smála se myška, která právě vykoukla z díry, „já myslela, že bude bouřka, a ona nám tu dupe víla v bagančatech.“

Větrnka se podívala dolů na své nohy. Ba jo, myška má pravdu. Nejen kopretinu dostala od táty Větroplacha, ale i boty. Boty toulavé.

Větrnka si povzdechla. Měsíček se na ni mračí, myška se jí směje. Ne, ne, její první taneček se jí pranic nepovedl. No nic, když už je obutá, půjde do světa.

Jak se víla naučila tancovat

Boty táty Větroplacha donesly vílu Větrnku na louku za třemi potůčky. Zrovna tam tancovaly dvě divoženky. Holky to byly vlasaté, střapaté, umouněné, umolousané. A obě byly do tance jako divé. Nebylo radno si s nimi začínat. Každého hned utancovaly do blouznivé horečky.

Větrnka je chvíli pozorovala. Má, či nemá je požádat o učení? Raději si to rozpočítá na kopretině.

„Mám, nemám, mám, nemám,“ otrhává kopretinové lístky.

Ještě nebyla ani v polovině počítání, a do levého ucha jí houkla umouněná divoženka: „Máš.“

„Nemáš,“ zaznělo jí u pravého ucha. To se ozvala umolousaná divoženka.

Větrnka se polekala. Slovíčko se jí vzpříčilo v krku. Ani nehlesla. Zato ty dvě zlostnice měly slov plnou pusu. Překřikovaly se jedna přes druhou.

„Co má, to mi dá,“ křikla ta umouněná.

„Ne. Co má, to mi dá,“ ječela ta umolousaná.

Divoženky se začaly o Větrnku přetahovat. Víla neví, kde jí hlava stojí. Točí se dokola jako motovidlo. Svět se jí míhá před očima. Bác.

Víla zakopla a spadla. Taková vílí ostuda! Větrnka sedí v trávě, divoženky se smějí.

Pak ta umolousaná sundala Větrnce botu. Umouněná divoženka popadla Větrnčino druhé obutí.

Rozjívené ženštiny se obuly. Ale to neměly dělat. Botky toulavého táty odnesly divoženky pryč. Každou jiným směrem. Ta umolousaná se odkulhala vlevo, ta umouněná proklopýtá pohádkový svět z pravé strany.

Kdo ví, kdy se ty dvě divé ženy zase setkají. Alespoň bude od nich klid.

Ale víle Větrnce je do pláče. Tancovat neumí, nikdo ji to nenaučil.

„Fjú, fííí, vstávej, Větrnko, táta tě zve do kola.“

Vítr Větroplach je dobrý táta, Větrnce pomůže. Rozklinkal luční zvonky a zapískal na píšťalku z trávy.

Větrnka tančí, točí se podle větrné písničky. Měsíček se na ni dívá, spokojeně pokyvuje. Ano, ano. Nakonec se ta vílí holka přece jen povedla.

Konec ukázky

Table of Contents

Jak přišla Větrnka na svět

Jak se víla naučila tancovat