Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Stanislav Gálik

Psychologie přesvědčování

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5038. publikaci

Odpovědná redaktorka Šárka Vieweghová

Sazba a elektronická verze Antonín Plicka

Zpracování obálky Michal Němec

Počet stran 96 + 12 stran barevné přílohy

Vydání 1., 2012

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2012

ISBN 978-80-247-4247-2

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8121-1 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-8130-3 (ve formátu EPUB)

Poděkování

Manželce, úplně za všechno.

Rodičům za nekonečnou podporu ve studiu.

Jarmile Polomské a Pavlovi Humpolíčkovi.

ÚVOD

Výdaje na reklamu společnosti Vodafone překročily za rok 2010 jen v České republice jednu miliardu korun (Kantar Media, in Marketing & Media, 2011). Z toho 573 milionů bylo určeno na televizní reklamu, 95 milionů na rozhlasovou reklamu, 245 milionů na reklamu v tisku, 85 milionů na outdoorovou reklamu a 6 milionů na reklamu v místě prodeje. Dohromady to bylo 1 005 835 649 Kč. A to ještě v součtu není započítaných více než 163 milionů investovaných do on-line reklamy (Admosphere, in Marketing & Media, 2011). Takovou sumu zaplatila jedna značka za to, aby mohla jeden rok oznamovat deseti milionům lidí informace, které měly změnit, vylepšit nebo vytvořit pozitivní postoj vůči ní, případně vést ke koupi daného produktu. Více než 100 Kč na osobu (včetně novorozenců) bylo proinvestováno jen za reklamu – bez započítání výdajů za další marketingové nástroje. Vodafone však není žádným unikátem, pokud se vysokých nákladů určených k reklamním účelům týká. Společnost Lidl ČR investovala 807 milionů Kč, T-Mobile 639 milionů, Mountfield 526 milionů, Škoda Auto 492 milionů a například Kofola Krnov 209 milionů Kč (Kantar Media, in Marketing & Media, 2011).

Všechna tato čísla se dotýkají velmi úzké oblasti aplikace persvaze – reklamy. S aplikací sociálního vlivu ve formě přesvědčování se však setkáváme každodenně a v nespočetném množství situací. Může to být konverzace rodiče s dítětem, rande dvou středoškoláků, mediální vystoupení politiků, dialog s dopravním policistou, telefonát s operátorem telemarketingu, životopis a motivační dopis, prohlídka bytu s realitním makléřem či rozhovor s kolegou. Jak vidíme, schopnost přesvědčit někoho o něčem se uplatňuje v mnohých různorodých situacích. A právě tato schopnost často rozhoduje o našem úspěchu a neúspěchu.

Právě držíte v rukou knihu, která vám přináší pohled do nejhlubší podstaty přesvědčování. Stojíte před branami poznání toho, jak přesvědčování skutečně funguje, na jakých principech je postavené, a hlavně se dozvíte, proč některé věci fungují a některé zase ne. Ale pozor, tato kniha vám nepřináší žádných „101 rad, jak…“. Rovněž to není kniha, která by vám nabídla možnost, jak rychle a snadno získat vše, co si přejete. Pokud byste chtěli návod, díky němuž to dokážete, měli byste se přesunout do oddělení magie a ezoteriky. Mám pro vás hned na začátku jednu špatnou zprávu. Kniha, která by něco takového dokázala, neexistuje a ani existovat nebude. Kdyby totiž byla napsána, četli by ji úplně všichni, a najednou by byli všichni Gatesové, Obamové a Casanovové. A zase bychom byli tam, kde jsme nyní. Abychom mohli porozumět schopnostem přesvědčování, musíme vyvíjet kontinuální snahu, investovat spoustu času a energie a především musíme tuto dovednost neustále trénovat. Slova, řádky a kapitoly, které vás čekají, nejsou jednoduché. Jsou psané pro lidi, kteří chtějí přemýšlet a kteří netouží po prázdných slovech a radách, jež lze přečíst v každém magazínu pro muže a pro ženy.

V této publikaci máte možnost seznámit se s teoretickým ukotvením konceptu persvaze a s praktickými aplikacemi toho, co doposud zůstávalo skryté v tajemných tabulkách, grafech a sofistikovaných formulacích experimentálních studií. Čekají vás nejnovější vědecké poznatky, vysvětlení těch nejzajímavějších experimentů a tvrdá fakta, která budou zajímat všechny, pro něž kauzalita a korelace nejsou jedno a totéž. Dopředu proto raději upozorňuji, že tato kniha se zásadně liší od tradiční odborné, naučné a populární literatury z oblasti přesvědčování. Ta se totiž zaměřuje převážně na otázku „Jak přesvědčovat?“ a omezuje se na popis rad, jak vytvářet přesvědčivé argumenty. Tyto zdroje však nepostihují proces přesvědčování v jeho hloubce a nezaměřují se na kauzalitu (příčinnost) změny postoje a chování. Avšak právě pochopení kauzality a fundamentálních principů postojové změny je klíčem k proniknutí do hloubky procesu persvaze. Základním předpokladem pro zahrnutí kterékoliv teorie do tohoto textu byla pro autora její aplikovatelnost v reálném světě.

Navzdory tomu, že tato publikace má za cíl zahrnout co nejširší spektrum teorií a přístupů k persvazi, chce zůstat textem stručným a atraktivním. Autor práce nemá v úmyslu zpracovávat každé téma do hloubky, jako to můžeme vidět například v The Persuasion Handbook od Dillarda a Pfaua (2002). Dílo takového charakteru si čtenáře hledá těžko a myslím, že si proto může případný zájemce vystačit i s anglickým originálem. Následující strany jsou proto průvodcem pro každého zvědavce, který se chce dozvědět víc o přesvědčování, psychické manipulaci, interpersonálním a mediálním ovlivňování. Jednoduše řečeno, nachází se před vámi několik snad poutavých stran, určených pro všechny lidi se zájmem o psychologii, reklamu, propagaci, média a obchod.

1. PERSVAZE

1.1 CO TO JE A CO TO NENÍ

Navzdory tomu, že persvaze[1] je relativně mladý koncept, jejích definicí je velký počet. Simons (1976) ji definuje jako lidskou komunikaci, jejímž cílem je ovlivnit druhé změnou jejich přesvědčení, hodnot nebo postojů. Další specifický pohled nabízí definice „změna postoje, která je důsledkem vystavení komunikaci“[2] (Levy, Collins, Nail, 1998, s. 732). V této definici je specifické to, že postojová změna je považovaná za nutný předpoklad pro výskyt úspěšné persvaze. Komplexnější definici poskytuje Bettinghaus a Cody: „Vědomý pokus člověka o změnu postojů, přesvědčení anebo chování druhé osoby nebo skupiny osob prostřednictvím přenosu informace.“[3] (Bettinghaus, Cody, 1987, s. 3) Perloff definuje persvazi jako „symbolický proces, ve kterém se komunikátor snaží přesvědčit recipienta ke změně postoje nebo chování prostřednictvím vysílání zprávy v atmosféře svobodné volby“[4] (2008, s. 17). O’Keefova definice je velmi podobná Perloffově. „Úspěšný a úmyslný pokus o ovlivnění duševního stavu druhé osoby prostřednictvím komunikace, kde má přesvědčovaný určitou míru svobodné volby.“[5] (O’Keefe, 2002, s. 5) Pro lepší přehled uvádíme několik různých definic v tabulce 1.1.

Tab. 1.1 Ilustrace různých definicí persvaze

Levy, Collins, Nail (1998)

Změna postoje, která je důsledkem vystavení komunikaci.

Simons (1976)

Lidská komunikace, jejímž cílem je ovlivnit druhé změnou jejich přesvědčení, hodnot nebo postojů.

Bettinghaus, Cody (1987)

Vědomý pokus člověka o změnu postojů, přesvědčení nebo chování druhé osoby nebo skupiny osob prostřednictvím přenosu informace.

Perloff (2008)

Symbolický proces, ve kterém se komunikátor snaží přesvědčit recipienta ke změně postoje nebo chování prostřednictvím vysílání zprávy v atmosféře svobodné volby.

O’Keefe (2002)

Úspěšný a úmyslný pokus o ovlivnění duševního stavu druhé osoby prostřednictvím komunikace, ve které má přesvědčovaný určitou míru svobodné volby.

Gass, Seiter (2003)

Jeden anebo více lidí angažovaných v aktivitě vytváření, posilňování, obměňování nebo potlačování přesvědčení, postojů, úmyslů, motivace anebo chování v daném komunikačním kontextu.

Stiff, Mongeau (2003)

Jakákoliv zpráva, jejímž cílem je vytvářet, posilovat anebo měnit reakce ostatních.

Při zjišťování toho, co ještě persvazí je a co už ne, není vhodné se striktně držet některé z definic. Namísto toho je přínosné podívat se na to, v čem se jednotlivé definice shodují. Na základě těchto shod se dá uchopit koncept persvaze.

Za prvé – v persvazi jde o úmyslný pokus o ovlivnění. Ve výroku „přesvědčit někoho“ je implicitně zahrnuta myšlenka, že jde o úmyslnou aktivitu. To například znamená, že novorozenec, který pláče a má potřebu být nakrmený, nevyužívá persvazi. Nesnaží se úmyslně změnit duševní stav matky. Toto chování je spíše považováno za nátlak (Kline, Clinton, 1998).

Za druhé – persvaze je formou komunikace. Vždy dochází k přenosu zprávy od komunikátora k recipientovi, a je to právě tato zpráva, která má žádoucí změnu vyvolat. Nutnost výskytu komunikace je zahrnuta v každé definici, jen je jinak zformulovaná. Většinou vystupuje jako „symbolický proces“, „přenos informace“, „komunikace“.

Za třetí – na základě úspěšné persvaze dochází ke změně duševního stavu recipienta. Tato změna se může projevit ve změně postoje, myšlenek, přesvědčení, názorů či chování osoby nebo skupiny osob. Autoři se liší v popisu toho, co se vlastně po úspěšném přesvědčení mění. Například Beisecker a Parson (1972) obhajují názor, že postojová změna je základním předpokladem pro behaviorální změnu. Persvazi tak definují jen na základě postojové změny. V kontextu této práce se však jeví jako nejvšeobecnější alternativa mluvit o změně duševního stavu.

Za čtvrté – nutnou součástí definice persvaze je část zdůrazňující svobodnou vůli. Tato možnost svobodné volby na straně recipienta, zda vyhoví zdroji persvazivní zprávy, je v moderních definicích velmi důležitá. Persvaze se liší od nátlaku hlavně možností svobodné volby. Pro nátlak je charakteristická přítomnost hrozby negativních následků při nevyhovění požadavku. Autoři jako Stiff a Mongeau (2003) či Gass a Seiter (2003) (viz tabulka 1.1) ve svých definicích s konceptem svobodné volby nepracují vůbec a jejich definice se prolíná s definicí nátlaku. Tento typ definic obsahuje základní problém v tom, že nevytváří prostředí pro vhodnou klasifikaci terminologie. Tyto definice jsou natolik vágní, že do nich spadá skoro jakýkoliv komunikační akt. Při hlubším zamyšlení si totiž můžeme uvědomit, že v jejich pojetí slouží každý komunikační akt v interpersonálním kontaktu k vytvoření, posílení nebo změně psychického obsahu recipienta. Tím pádem se i s vyjádřením „dobré ráno“ snažíme někoho ovlivnit (potěšit, začít konverzaci, vytvořit dojem splnění společenské konvence atd.). Proto je důležité být k definicím persvaze kritický a nepřistupovat k nim jako k axiomům.

Z výše uvedených odstavců vidíme, že často sdílenými složkami definice persvaze jsou: úmyslný pokus o vliv, komunikace, změna duševního stavu recipienta a svobodná volba. Tyto základní a frekventované složky definic by se tak daly přeložit do následující formy: Persvaze je specifická forma komunikace, jejímž cílem je ovlivnit duševní stav recipienta v atmosféře svobodné volby.

Pro porozumění konceptu persvaze je účelné odlišit ho od konceptu nátlaku. Nátlak je považován za techniku, kdy je člověk donucen k určitému chování proti své vůli. Hlavním znakem nátlaku je použití hrozby negativních důsledků, pokud osoba nevyhoví požadavku (Perloff, 2008), a absence možnosti svobodné volby. Pro ilustraci – tabulka 1.2 uvádí několik příkladů persvaze a nátlaku.

Tab. 1.2 Příklady rozdílu mezi persvazí a nátlakem

Persvaze

Nátlak

reklama

rozkazy od vedoucích

kamarádova žádost, abych nebral drogy

vyslýchání

informace o škodlivosti kouření

zákaz kouření

politická kampaň

zákon o zákazu telefonování za volantem

telemarketing

vymáhání dluhů

zanícený rozhovor směřující ke změně postoje druhé osoby

„emocionální vydírání“ ve vztahu

Nátlak a persvaze však nejsou dvě polární opozita, která vytvářejí kontext „buď–anebo“. Perloff (2008) je považuje za koncepty tvořící bipolární kontinuum. To znamená, že každá zpráva se nachází na určitém místě na kontinuu nátlak–persvaze. Uvádí tři ukazovatele toho, kde se zpráva na kontinuu nachází: povahu hrozby, schopnost konat jinak a percepci svobodné volby.

Jako ilustrace postupného přechodu od persvazivní komunikace k nátlakové slouží příklad komunikace sekt a kultů. Na začátku je s potenciálním členem hnutí komunikováno výhradně persvazivně. Postupem času se však přechází k nátlaku. Člen sekty se může chovat pouze určitým způsobem, v opačném případě bude stanoveným způsobem potrestán (například vyloučením). Stejně je to i s možností odchodu ze sekty. Člen může odejít, ale negativní důsledky ho neminou.

1.2 PERSVAZE Z HISTORICKÉ PERSPEKTIVY

Určit datum, kdy persvaze vznikla, je samozřejmě nemožné. Stejně jako další psychosociální fenomény i ona se vyvíjela postupně. Za první známé uchopení pojmu persvaze a jeho využití můžeme považovat práci sofistů ve starověkém Řecku v 5. století před naším letopočtem. Z historie je nám známo, že tehdy se začalo výrazně rozvíjet právo a změna zasáhla i politiku. Slovo se stalo silným nástrojem moci a jeho zvládnutí získalo na hodnotě. Tehdejší lidé se tak mohli sami obhajovat před soudem nebo prosazovat své názory v politických záležitostech. Ne všichni ale byli verbálně zdatní, a proto si najímali učitele argumentace neboli sofisty. Sofisté tedy byli prvními učiteli argumentace, přesvědčování nebo odborně řečeno – persvaze. Poskytovali hodiny rétoriky a psali knihy naplněné radami, jak mluvit a argumentovat. Sofisté kladli značný důraz na styl orace a na jednoduché persvazivní apely, které oslovují široké publikum. Zaměřovali se na způsob přednesu, tvorbu argumentů a výsledný efekt. Boj za pravdu nebyl centrem pozornosti. Tato charakteristika sofistického přístupu se opírá o dvě Protagorovy teze (Störig, 2001): „Člověk je mírou všech věcí“ a „Poznání je relativní“. Tyto premisy měly za následek, že sofisté považovali rétoriku za hlavní nástroj hledání a stanovování pravdy.

Platon se proti sofistům výrazně postavil. Pro něj měla pravda tu nejvyšší hodnotu, zatímco sofisté obětovali pravdu za cenu rychlých a atraktivně znějících argumentů. V jednom ze svých Dialogů staví proti sobě Gorgia jako zástupce sofistů a Sokrata jako jejich oponenta (Platon, 2000). Sokrates tu obhajuje názor, že sofisté devalvují myšlenku práva a spravedlivosti, protože staví hodnotu přesvědčivého argumentu nad hodnotu pravdy. Otázkou zůstává, jestli jsou tyto myšlenky původně Sokratovy, nebo Platonovy. V díle totiž promlouvá Platon ústy Sokrata. Současná literatura o persvazi připisuje myšlenky Platonovi (Perloff, 2008; Pratkanis, Aronson, 2001; Simons, Morreale, Gronbeck, 2001).

Paralelu konfliktu sofistů a Platona můžeme pozorovat i v současnosti. Ani dva a půl tisíce let nezměnilo nic na tom, že pořád existují skupiny lidí, kteří zatracují schopnost působivé argumentace, a na druhé straně jsou skupiny lidí, kteří se tvorbou argumentů živí.

Ve 4. století př. n. l. přišel na scénu první filozof, který vědecky zkoumal persvazi – Aristoteles. Ve svém díle Rétorika (Aristoteles, 1999) přinesl první teorii přesvědčování a pokusil se vyřešit spor sofistů a Platona. Aristoteles tvrdil, že Platon má pravdu v tom, že pravda je důležitá, a že sofisté zase mají pravdu v tom, že rétorika je velice užitečný nástroj. Podle něho je rétorika důležitá z toho důvodu, že ne všichni lidé si jsou schopni vytvořit správný úsudek o dané věci. V tomto případě přichází na řadu rétorika, která může pomoci tlumočit pravdu způsobem přijatelným pro publikum. Velký Aristotelův přínos spočívá v tom, že jako první popsal tři základní složky persvaze. Těmi jsou ethos (povaha komunikátora), pathos (stav obecenstva) a logos (samotná zpráva).

I římští myslitelé mají své místo v historii persvaze – hlavně díky Cicerovi. Když byl tázán, zda si myslí, že rétorika přinesla více dobrého než zlého, odpověděl: „Moudrost bez výřečnosti státu moc neprospěje, ale výřečnost bez moudrosti také ne.“ (1949, in Pratkanis, Aronson, 2001) Tímto výrokem dal Cicero Aristotelovi za pravdu.

Od dob starověkého Řecka a Říma stále sledujeme výrazný rozvoj v oblasti persvaze. Na národních i mezinárodních scénách se persvaze projevila hlavně v průběhu revolučních období. Dobrým příkladem je doba vzniku Spojených států amerických ve druhé polovině 18. století.

Od dob Aristotelových se persvaze rozvíjela nejvíce ve formě vzdělávání v rétorice a argumentaci. Vědecky se začala důkladně zkoumat až na počátku 20. století v souvislosti s rozvojem psychologie a reklamy. V akademickém přístupu k persvazi byli nejaktivnější Američané, a to hlavně v oblasti reklamy. V tomto období vznikly učebnice jako Advertising and Its Mental Laws od H. F. Adamse (1916), The psychology of advertising od W. D. Scotta (1917) nebo Principles of advertising od D. Starcha (1923).

V průběhu první světové války se aplikovaly persvazivní principy pro účely propagandy. V roce 1920 popsal George Creel v knize How We Advertised America persvazivní techniky, které se používaly ve Spojených státech. Pratkanis a Aronson (2001) tvrdí, že tato kniha inspirovala Adolfa Hitlera při koncipování nacistické propagandy.

Gordon Allport a jeho studium postojů zásadním způsobem ovlivnilo rozvoj psychologického výzkumu persvaze (Allport, 1935). Na přelomu čtyřicátých a padesátých let vyvstala otázka persvaze a jejího možného uplatnění ještě výrazněji, a to v souvislosti s druhou světovou válkou. Propaganda hrála důležitou roli u všech zúčastněných stran. Yaleova univerzita a její výzkumný tým soustředěný kolem Carla Hovlanda se staly prvním střediskem vědeckého zkoumání persvaze. Hovland, Janis a Kelley (1953) zkombinovali Aristotelovy koncepty ethos, pathos a logos s moderní vědeckou metodologií, a pevně tak zakotvili koncept persvaze do sociálních věd. Práce Communication and Persuasion z roku 1953 představila Hovlandem nashromážděné informace z experimentálních studií. Autoři například prezentovali svá zjištění týkající se tzv. spáčského efektu (sleeper effect), o kterém se dočtete více v kapitole o kredibilitě.

V současné době je persvaze tak extenzivně zkoumaný koncept, že vyjmenovávat klíčové postavy oboru by vydalo na samostatnou publikaci. Za to může jistě i skutečnost, že persvaze je objektem zkoumání psychologů, vědců v oblasti komunikace, marketérů a dalších.

Historie vědeckého pokroku je jedna věc, praktická aplikace věc druhá. Moderní doba přináší mnoho změn. Komunikace se již neomezuje pouze na formy, které existovaly v dobách antických filozofů. Vynález knihtisku v 15. století, příchod masových periodik na konci století devatenáctého, rádio, televize, mobilní telefony, smartphony, počítače a internet – všechny tyto technologické vymoženosti přenášejí persvazi do nových dimenzí. Nacházíme se v době fascinujících změn, které byly ještě před pár lety nemyslitelné. Ve volební kampani Baracka Obamy sehrála důležitou roli internetová komunita, která se organizovala na stránkách www.barackobama.com. Obchodní řetězce implementují systémy získávání transakčních dat, které jim poskytují personalizované informace o tom, kdo, co a jak u nich nakupuje (Evans, Jamal, Foxall, 2006). Internetový obchod Amazon.com vám automaticky vygeneruje personalizovanou úvodní stránku, na které jsou zobrazeny produkty, o něž byste mohli mít potenciálně zájem. Je vygenerovaná na základě vaší dosavadní aktivity na daných stránkách. Politické strany mají své vlastní profily na sociální síti Facebook. Skupina organizovaná na této síti nazvaná Vejce pro Paroubka dokonce vyvolala celonárodní aféru, když se řada mladých lidí rozhodla vyjádřit svůj nesouhlas s politikou Jiřího Paroubka házením vajíček. Všechny tyto moderní nástroje jsou nástroji persvaze. Mají za úkol změnit nebo posílit váš postoj a přivést vás k určitému chování prostřednictvím zprávy (tím je naplněna definice konceptu persvaze). Je velkou pravdou, že dnešní nástroje se zdaleka liší od těch, o kterých vedli diskuse sofisté s Platonem. Možná by Platona potěšila vzrůstající tendence na poli aplikace. Jde o tendenci, která spočívá v přesunu pozornosti z tvorby přesvědčivého argumentu na empatickou komunikaci. V empatické persvazivní komunikaci je prvořadým zájmem přesvědčujícího pochopení potřeb přesvědčovaného. Dějiny persvaze sahají tisíce let do minulosti. V současnosti se bezpochyby nacházíme v době výrazných změn v lidské komunikaci, jejichž dopad můžeme pozorovat každý den doma, v práci i na ulici.

1.3 PERSVAZE A ETIKA

Řešení etických otázek považuji za nevyhnutelnou součást každé diskuse o persvazi. Celý kontext persvaze je protkaný pojmy, jako jsou psychická manipulace, ovlivňování, přesvědčování. S těmito pojmy se bezprostředně objevuje otázka etiky a morálky. Může být vůbec persvaze etická? Autor této práce přiznává, že sám řešil otázku, zda je vůbec správné učit persvazi další lidi. Porozumění procesům persvaze se totiž stává potenciálním nástrojem manipulace druhých. V tomto kontextu se tedy dá výuka persvaze vnímat jako rozdávání manipulativních zbraní lidem, kteří nemají zbrojní pas. Je správné tyto informace šířit dále a jen doufat, že s nimi všichni naloží správně? Právě z důvodu těchto otázek považuje autor za důležité zakomponovat kapitolu o etice do výuky persvaze.

Jak už kapitola o dějinách persvaze naznačila, etické otázky se řešily již ve starověku. Vždyť to byla právě etika, která se snažila zjistit, zda je rétorika správný nástroj v komunikaci, nebo ne. Platon byl v této době nejvýraznějším odpůrcem persvazivní komunikace. Na opačném straně stáli sofisté, kteří etičnost rétoriky nezpochybňovali.

V kontextu persvaze se vynořují některé školy výrazněji než ostatní a v odborné literatuře dominují (např. Perloff, 2008, Simons, Morreale, Gronbeck, 2001). Těmito školami jsou hlavně utilitarismus, univerzalismus, situační etika a etika dialogu.

Navzdory tomu, že existují autoři, kteří považují persvazi za inherentně neetickou (Nilsen, 1974), většina přístupů definuje specifické podmínky, které určují, zda je komunikace (v tomto případě persvazivní) etická, nebo neetická. Utilitarismus je založen na principu užitečnosti. Tvrdí, že chování je etické tehdy, když vede k co největšímu dobru pro co nejvíce lidí. Například lékař, který podá nepravdivou informaci svému pacientovi v zájmu jeho dobra (například když přežene důsledky jeho posedlosti hubnutím), se v podstatě chová eticky. Utilitarismus se zaměřuje na následky daného činu (Solomon, 1984).

Univerzalismus je vyjádřen Kantovým kategorickým imperativem „Jednej tak, aby maxima tvé vůle mohla vždy zároveň platit jako princip všeobecného zákonodárství.“ (Störig, 2001, s. 296) Univerzalismus stojí na myšlence, že chování každého z nás musí být vzorem pro ostatní, a proto je například lhaní vyloučené. Jak říká Solomon (1984), lhaní je nesprávné, protože říkání pravdy je nevyhnutelný předpoklad pro smysluplnou komunikaci.

Situační etika staví do popředí specifika konkrétní situace. Tím dává prostor pro vznik mnoha výjimek (Solomon, 1984). Například pokud je v zájmu dobra farmakofobního pacienta brát určitý lék, je etické zamíchat tento lék do jídla.

Etika dialogu tvrdí, že komunikace probíhá správně, když se účastníci navzájem vnímají jako plnohodnotní partneři a ne jako „něco“, co musejí zmanipulovat. To prakticky znamená, že když se v komunikaci vyskytují lži a polopravdy a důvěra je narušená, komunikace je znehodnocená (Solomon, 1984). Simons et al. (2001) navrhuje například tyto imperativy:

- • Nejprve se ptej, až potom obhajuj. Buď otevřený dalším perspektivám.

- • Rozuměj tomu, co tvrdíš. Buď výborně informovaný.

- • Vyhýbej se výmyslům, nesprávným výkladům a neúplným informacím.

- • Buď připraven ustoupit, když víš, že můžeš druhému způsobit škodu.

Výskyt etiky dialogu můžeme v současnosti pozorovat stále více. Mnoho moderních publikací zaměřených na trénink obchodních schopností vyjmenovává charakteristiky správného obchodníka (Hopkins, 2005; Tracy, 1995; Sparta, 2006). Jsou jimi upřímnost, skutečný zájem o věc, odbornost, klientovo dobro jako ústřední motiv. Navzdory tomu, že se mohou tyto charakteristiky mnohým zdát u obchodníka nepředstavitelné, současné tendence vedou tímto směrem (Godin, 2003). Na druhé straně je pravda, že i technika efektivního dotazování a zdůrazňování empatie jsou pro obchodníky jen nástroji zvýšení prodeje. Závěrem se však dá říct, že snaha o odhalení skutečných potřeb zákazníka prostřednictvím empatické komunikace je vhodnější způsob persvaze než tvorba nepravdivých tvrzení (jako například „milion prodaných kusů“, když ve skutečnosti je počet mnohem nižší).

Pro výuku může být efektivní použít zjednodušenou verzi etického kontinua. Na jednom pólu stojí Niccolò Machiavelli se svým tvrzením, že účel světí prostředky. Na druhém pólu Mahátma Gándhí, který tvrdil, že zlo tvoří zlo (Störig, 2001). Machiavelli tak reprezentuje tu stranu vah, kde stáli například sofisté a z části stojí i utilitaristé. Taktéž se k němu určitě přiklání i řada politiků, obchodníků či pracovníků marketingu a reklamy. Platon, univerzalismus či etika dialogu zase stojí blíže Gándhího filozofii.

Persvaze může být využita jak pro etické, tak neetické cíle. Na jedné straně může přispět ke snížení zneužívání drog nebo jiných návykových látek, k prevenci asociálního chování a obecně může vést k mnohým pozitivním důsledkům. Na straně druhé může být zneužita drogovými dealery, promiskuitními osobami, obchodníky či různými podvodníky. Autor v současnosti nabízí odpověď na otázku ze začátku kapitoly, tedy zda je vůbec správné persvazi vyučovat. Odpověď zní ano. Právě vzdělávání se v komunikaci a v persvazi nás činí odolnými vůči manipulativním technikám druhých. Kdyby se persvaze neučila, vždy by se objevili lidé, kteří by si našli cestu, jak využít komunikaci pro nekalé úmysly. Studiem zvyšujeme své kompetence v odhalování persvazivních pokusů druhých a snižujeme tak riziko, že se staneme obětí neetického zacházení s komunikačními nástroji.

Konec ukázky

Table of Contents

Úvod

Persvaze

Co to je a co to není

Persvaze z historické perspektivy

Persvaze a etika

Postoj a postojová změna

Postoj

Postojová změna

Konzistence mezi postojem a chováním

Zdroj, zpráva a adresát: klíčové prvky persvaze

Faktory zdroje

Faktory zprávy

Univerzální principy persvaze podle Cialdiniho

Závazek a důslednost

Rozhodování

Persvaze v 21. století