Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Vladimír Skalla, Dani Weidenbaum

Pavoučí královna a další podivuhodné pohádky

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5044. publikaci

Odpovědná redaktorka Markéta Fiedlerová

Sazba Eva Grillová

Návrh a grafická úprava obálky Michal Němec

Počet stran 160

První vydání, Praha 2013

© Grada Publishing, a. s., 2013

Ilustrace v knize © Hana Skallová

Ilustrace na obálce © Anna Hausnerová

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

ISBN 978-80-247-4610-4

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Jan Löffelmann

ISBN 978-80-247-8184-6 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-8185-3 (ve formátu EPUB)

O JAROMÍROVI A ANNĚ

I. Sudba

Královskému páru se narodil vytoužený syn. I přišly k němu sudičky.

„Bude to krásný a inteligentní muž,“ řekla první.

„A k tomu i citlivý a šikovný,“ dodala druhá.

„Ale na co pohlédne, to zemře!“ dodala třetí a strašlivě se zařehtala.

Král se probral z šoku první a poslal na ni psy, ale stařena se vznesla do oblak a zmizela.

Nejdříve se kloučka, kterému dali jméno Jaromír, báli, ale když zjistili, že jim svým zrakem neublíží, brzy na kletbu zapomněli.

V chudičké chaloupce na druhém konci světa se narodila v ten samý den holčička. Také se k ní seběhly sudičky.

„Bude krásná, ale bude kulhat,“ řekla první.

„Bude chytrá, ale bude koktat,“ řekla druhá.

„Na co pohlédne, to ožije,“ usmála se třetí a nato hned všechny zmizely.

„Na co pohlédne, to zemře!“

II. Jaromírovo tajemství

Chlapec vyzrál v muže a přesně v den svých osmnáctých narozenin sdělil stroze a nesmlouvavě svým rodičům:

„Půjdu do světa. Tady v paláci se nudím, všichni mi podlézají, chci poznat skutečný život a sama sebe!“

Královna byla smutná a přemlouvala kralevice, aby zůstal doma.

„Co ti tu chybí! Máš tu všechno, jsi tu oblíbený, můžeš mít cokoli, jakékoli děvče, na které jen pohlédneš, neopouštěj nás, synu, nechoď do světa, čekají tě tam nepřátelé, zmar a smrt!“

Jaromír jen mlčky vyslechl lamentující matku.

Král byl na svého syna hrdý.

„Jen si běž, synku, běž si do světa a poznej skutečný život. Zocel se v boji a přijeď zpět coby muž!“

Jaromír jen mlčky vyslechl lamentující matku.

Kralevic na nic nečekal a odcválal na svém černém koni po boku svého sluhy Boušky po kamenité cestě od zámku kamsi do světa. Jen se svým sluhou sdílel to hrozné tajemství. Třetí sudička měla pravdu: Jaromír usmrtil to, na co pohlédl. Ale musel se podívat pohledem, který měl doposud jen zřídka, musel se na budoucí oběť zaměřit a podívat se do ní, jako by jí chtěl vyjmout srdce. To se stávalo jen při loveckých toulkách, kdy stanul často tváří v tvář zvířeti, na které mířil svou kuší. Jak se poprvé podivil, když se zvíře sesunulo k zemi, aniž by na ně vystřelil?! Když se to však stalo podruhé a potřetí, tak pochopil. A pochopil i jeho sluha. Obětí přibývalo, jakkoli se kralevic snažil nedívat se tím podivným pohledem.

„Budu si muset vzít život,“ řekl jednou svému sluhovi, když nechtěně zabil pohledem krásného orla, který mu létal nad hlavou.

„Nedělejte to, pane, jistě najdeme způsob, jak toto prokletí prolomit!“

A Bouška měl pravdu, i když to zatím ani jeden z nich netušil.

III.  Anička

Anička vyrostla v půvabnou dívku. Nikomu nevadilo, že kulhala a koktala, protože všichni byli očarováni její vnitřní krásou, kterou rozdávala všude kolem. A jen lesní zvířata věděla, že kromě toho umí přivádět zpět k životu mrtvé. Jednou – to byla ještě maličká – jí bylo líto zmrzlého drozda. Vzala ho do dlaní a plakala tak usedavě, že si ani nevšimla, že oživl. Od té doby už vyléčila a vzkřísila z mrtvých tolik zvířat, že se tím stala známou nejen v lesích své země, ale po celém světě.

Vzala ho do dlaní a plakala tak usedavě, že si ani nevšimla, že oživl.

IV.  Bílá liška

Jaromírův odjezd byl tak rychlý a rozhodný, protože se mu den předtím v lese přihodilo následující. Potuloval se s Bouškou po lese a tu nedaleko v keřích zahlédl záblesk očí. Byla to bílá liška, která se na něho zvědavě dívala. Pohleděl na ni, ale ona se jen otřásla a dívala se dál. Pohleděl na ni podruhé, ale lišče stále žilo, a dokonce zastříhalo vesele ušima. Když se ani po třetím pohledu nezhroutilo mrtvé k zemi, pomyslel si: „Co je asi zač, že na ni neplatí můj pohled? Odkud asi je, že se jí netýká má sudba?“

„Pocházím z daleké země, kde žije dívka, která tě může zachránit. Mého otce, kterého pytláci chytili do pasti, dokázala vyléčit ze strašlivých ran. A říká se o ní, že jen pohledem dokáže oživovat.“

Jaromír se zaradoval: „Budeš mi průvodcem na cestě za tou podivuhodnou dívkou?“

„Ano, ráda!“ poskočila si vesele liška a připojila se k Jaromírově malé družině.

V.  Anička a smrt

Smrti už se dlouho nelíbilo, jak se jí Anna plete do řemesla. Proměnila se jednou v havrana, který vypadal jako postřelený. Anna šla lesem a ubohé stvoření vzala do svých něžných dlaní. Ale jaký byl její úlek, když se najednou hrozivě zvětšil, až Anna neviděla nic než plášť tmy. Tak velká měl černý pták křídla. Popadl vyděšenou dívku a odnesl ji do věže svého hradu. A tady Smrt Annu vězní.

…a odnesl ji do věže svého hradu. A tady smrt Annu vězní.

VI.  Jaromír a lest Zloby

Jaromír zatím doputoval do půli země. Ale jeho odvážný výlet se nelíbil Zlobě, sestře Smrti, ano, té třetí, zlé sudičce, která přisoudila Jaromírovi tak strašný úděl. Utrhla pěkné voňavé jablko a proměnila ho v krásnou pannu. Babice ještě udělala rukou do vzduchu pár klikyháků a panna se chopila koše s prádlem a šla ho k potoku vymáchat, jako by to dělávala odjakživa.

A tu už přijíždí Jaromír. Vidí krásnou pannu, jak usilovně pracuje a u toho se její štíhlé pevné tělo napíná, záda se ohýbají jako luk, ruce se rychle, ale jemně chápou dalších kusů prádla.

„Kdo jsi, krásná panno? Kde to jsem? V jaké zemi kvetou tak překrásné růže?“ zeptal se kralevic celý očarovaný.

Dívka se pomalu ohlédla a její velké černé oči se vpily do očí Jaromírových. Jak to, že se neskácela mrtvá k zemi? – Na to mladík nepomyslel, nedal na významné pohledy svých přátel a následoval pannu do její skromné chaloupky. Babice si mnula ruce.

„Kdo jsi, krásná panno?“

VII.  Nečekaná pomoc?

Uběhlo pět let. Anna ve věži chřadla a už ztratila naději. Noci střídaly dni. Jediný kontakt se světem tam venku měla nebohá dívka skrze malý otvor ve zdi, který byl však příliš vysoko na to, aby z něj viděla na temný les kolem. Jednoho dne se v malém otvoru objevil ptáček.

„Crliký, crliký, jsi tu, Aničko?“

Nemohla uvěřit svým očím, vždyť pět let neviděla ani živáčka.

„Jsem tady, duše jen půl, nejsi ty ten ptáček, co jsem ho našla u nás zmrzlého na cestě?“

„Ano, jsem to já, tehdy jsi mi pomohla a teď pomůžu já tobě. Kdesi v půli země je princ, který tě jediný může vysvobodit. Ale podlehl lstivé Zlobě. Poletím ho probudit.“

„Ptáčku můj, už jsem neměla naději, ale teď mám alespoň malinkou,“ řekla Anna skoro vesele a oči se jí rozzářily.

„Ptáčku můj, už jsem neměla naději…“

Ptáček letěl do půli země a přistál na okně chaloupky. Kralevic tu seděl u snídaně.

„Crliký, crliký, vstávej a pospíchej zachránit Annu, vězní ji sama Smrt ve věži na konci světa! Ta jediná tě může zachránit, ta jediná může obměkčit tvé srdce a zlomit strašlivou sudbu. Tvá žena je jen výtvor Zloby, dělá ti, co ti na očích vidí, abys nechtěl jet dál. Ale je to jen klam a zmar!“

„Nemohu tomu uvěřit!“ probral se princ jakoby ze snu. „Vždyť já byl na cestě za Annou! Co se stalo?“

A rozkázal osedlat koně a překvapení přátelé se zaradovali, že princ procitl z toho podivného omámení. Nic nedal na naléhání ženy a kvapně odjel. Ještě se ohlédl, ale chaloupka už zmizela a namísto krásné panny bylo na cestě jen seschlé jablko.

VIII.  Boj se Smrtí

Smrt se rozhlíží a hledá Jaromíra, protože ví, že jeho prokletí se může stát i jejím. „Však já ti ukážu,“ zasmála se zle a vmžiku se proměnila v dívku navlas podobnou Anně. Annu pak přivázala v lese ke stromu.

Tu už Jaromír stojí před černou věží, už vystupuje po schodech k malým bytelným dvířkům, za kterými tuší Annu. Zabuší a k jeho překvapení se dveře hned otevřou a v nich stojí krásná dívka.

„Vítejte, princi, vítejte, můj zachránce!“ zvolala přestrojená Smrt a vrhla se Jaromírovi do náručí.

„Tak dlouho jsem na vás čekala!“ nedala princovi čas na pochybnosti.

Annu pak přivázala v lese ke stromu.

Princ na ni pohleděl, ale místo hřejivého pohledu, který by ladil s právě vyřčenými slovy, v jejích očích viděl jen chlad. Zachvěl se.

„To jste vy, Anno? Vy, která jen pohledem dokážete oživovat bytosti již mrtvé? Já z vašeho pohledu cítím jen chlad a smrt!“

„To není Anička,“ zašeptala bílá liška, „vždyť nekoktá!“

„To je sama Smrt,“ zapípal ptáček, „vždyť nekulhá!“

„Ach tak!“ pomyslel si princ a zadíval se dívce upřeně do očí. Tentokrát se nezachvěl.

Ale co to?! Smrt se sama zachvěla, uviděla totiž sama sebe v Jaromírových očích.

„Áááááá,“ zařvala a zmizela.

IX.  Setkání

„Pospěš, Jaromíre, Anna umírá v tmavém lese nedaleko odtud!“ řekla bílá liška naléhavě.

Jaromír na nic nečekal a během pár chvil stanul před Annou. Podíval se do jejích krásných smutných očí, ve kterých zbýval už jen malý plamínek života.

A tu Jaromír pocítil na místě, kde lidé mívají srdce, hřejivý pocit. Oči mu zaplály a vzal Annu do náruče.

„Ty jsi ta pravá, s tebou se cítím živý, pro tebe mé srdce začalo bít!“ řekl. Zvedl se vítr a z Anny vyšlo oslňující bílé světlo, zatímco z Jaromíra černočerná tma. Ale co to? Tma se začala mísit se světlem, až se objevila nad jejich hlavami zářivá koule, do které oba vstoupili.

Zloba a Smrt na všechno hleděly ve velké skleněné kouli.

„Pche, ta lidská láska!“ řekla Zloba.

„Však moje chvíli přijde!“ dodala opovržlivě Smrt.

Po cestě pod lesem jede pán a paní, před nimi bílá liška, za nimi sluha s dobráckým úsměvem, nad hlavami jim vesele poletuje ptáček. On už pohledem nezabíjí, ona už nekoktá, nekulhá. Nebloudí již více krásní milenci, našli se v složitém světě, něžně se milujíce.

A zazvonil zvonec a pohádky je konec.

Tma se začala mísit se světlem, až se objevila nad jejich hlavami zářivá koule, do které oba vstoupili.

ČERNÉ HODINY

I. Cizinec ve městě

Onehdy se na svých toulkách ocitl Kruman v malém městečku Ulk v podhůří hory Haláia. Ubytoval se v útulném hostinci a před spaním sešel do šenku, kde byl kromě staré šenkýřky už jen velmi starý muž, srkající pomalu medovinu.

„Mohu si k vám přisednout?“ zeptal se staříka Kruman.

„Ale ano, jen si sedni, sedni si ke mně,“ stařec na to.

„Děkuji.“

Chvíli bylo ticho, které přerušila šenkýřka tichým prozpěvováním.

„Co tě k nám přivádí, mladý muži?“ prolomil ticho stařec.

„Jen tak se toulám tímto krajem a padající soumrak mě zahnal do vašeho města,“ odpověděl po pravdě Kruman.

„Aha, tak soumrak tě sem zahnal, rozumím. No, uvidíš sám, zda nebudeš litovat, že jsi zabloudil zrovna k nám,“ řekl stařec téměř šeptem a v jeho slovech byl cítit strach a smutek.

„Co tím máte na mysli? Proč bych měl litovat?“ podivil se nad starcovými slovy Kruman.

Ale stařec mlčel a nedal ani na další mladíkovo naléhání. Dál si jen srkal svou medovinu a měl v očích zvláštní, jakoby ztracený výraz.

Kruman nemohl v noci usnout. Z venku se ozývalo podivné hučení, které připomínalo bolestné kvílení velkého množství lidí. Kruman vstal a přešel několika kroky k oknu a pozorně se do zvuků zaposlouchal. A tu měl pocit, že skutečně slyší lidské hlasy.

„Hvííí, uteč odtud, běda ti, i ty budeš pykati!“ křičely různé hlasy jeden přes druhý.

Kruman se otřásl strachem a vrátil se do postele. Ale hlasy jako by se přibližovaly a teď jasně uslyšel:

„Uteč, cizinče, dokud je čas, i my měli nohy, měli jsme ruce, měli hlas!“

Kruman vyskočil z postele, zapálil svíčku a oblékl se. Rozhodl se, že počká do rozbřesku a až pak se natáhne.

Ale brzy usnul. Nebo to nebyl sen? Ocitl se na jakési terase uprostřed města, odkud byl náramný výhled. Jeho pozornost upoutal protější dům, který neměl žádné dveře, ale zato byl plný oken ve tvaru plamene. A hle, teď se v jednom z nich cosi mihlo! A zase! Ano, byly to tváře lidí, které se tu míhaly jedna za druhou! Ale jaký měly výraz! Všechny vyjadřovaly smrtelnou hrůzu a úzkost, vytřeštěné oči zračily šílenství. Díval se dál na ten podivný dům, když tu jako by za sebou uslyšel hlas: „To jsou Černé hodiny, velké Černé hodiny!“ Ještě zahlédl i jiný dům v dáli, jehož průčelí se posouvalo ze strany na stranu a pak se zase otvíralo celé jako brána.

„Mladý pane, vaše snídaně!“ zaslechl v polospánku příjemný, ale naléhavý hlas za dveřmi. Trhl sebou a zpozoroval, že je celý zpocený. Otevřel dveře hezké děvečce a s chutí snědl snídani.

Původně měl v plánu pokračovat dál, ale to včerejší varování od starce, noční hlasy a sen, to všechno ho spíše naplňovalo zvědavostí, která sice měla silnou příchuť úzkosti, ale v mladíkovi zvítězila touha poznat tajemství tohoto města a přijít na kloub tomu, před čím ho všichni tak varují.

Otočil se a viděl šest černých koní zapřažených do lehkého černého kočáru

II. Poodkryté tajemství

Svět našikmo. Podlaha pokoje jakoby se svažovala k oknu. Skříň se hroutí na jednu stranu a ani pohled z okna nenarovná ten divný pocit, se kterým se Kruman dnes vzbudil. Něco se děje. Tohle znal. Nic se vlastně ještě nestalo, ale kdesi v něm se už polovina čehosi budoucího odehrála.

Kruman se vydal na trh, ke kterému vedlo pár spletitých uliček. Když jimi procházel, měl stále pocit, že ho někdo pozoruje, že se ho chce někdo dotknout. Na ulici přitom nebylo ani živáčka, ale přesto se cítil, jako by byl obklopen zástupem lidí. Vzpomněl si na noční hlasy a znovu se otřásl. Tu za sebou uslyšel klapot podkov a pobízení kočího. Otočil se a uviděl šest černých koní zapřažených do lehkého černého kočáru. Kočár přímo letěl po hrubém dláždění a vmžiku se přiblížil k udivenému Krumanovi, který sotva stačil uskočit stranou. „Hergot!“ zaklel opřen o velká dřevěná vrata. A tu pocítil, že se pod jeho váhou otvírají. Doslova se do nich propadl a za nimi jej za rameno zachytila něčí ruka a postava v hnědé kápi ho spěšně vedla do jedné z místností domu. Nebránil se, protože uvěřil naléhavosti slov toho neznámého a jejich tónu. Teď před sebou viděl starce, kterého včera potkal v šenku.

„To jste vy? A proč ta naléhavost? Co se děje?“ zeptal se překvapený Kruman.

„Kdyby vás Uruna spatřila, tak je s vámi konec!“ odvětil stařec.

„Uruna? Kdo je Uruna?“

„Uruna je…,“ stařec se zastavil v půli věty a přiložil prst ke rtům. Pokračoval pak šeptem.

„Uruna je černá bohyně a absolutní vládkyně tohoto města.“

„Černá bohyně?“

„Ano, slyšíš dobře, není to smrtelná žena a navíc je ukrutně zlá. Nejvíce pak nesnáší mladíky, jako jsi ty. A ty navíc jako bys z oka vypadl jemu…“

„Komu? O čem to mluvíš?“

„Tak si na chvíli sedni, stejně tě nepustím na ulici, když nic nevíš.“

A stařec se jal vyprávět příběh o Uruně.

„Uruna je černá bohyně a absolutní vládkyně tohoto světa.“

III. Příběh o Uruně a Kasovi

„Kdysi žil v nedalekém království princ Kas, který byl pověstný svou ztepilostí. Ale i přes snahy mnohých žen zůstal svobodný a nejraději si vyjížděl na svém vraníkovi do okolních království a porůznu se toulal, seznamoval se s novými lidmi, někdy někomu pomohl a to byl až doposud celý jeho život. Ale ten se navždy změnil.“ Stařec nalil červené víno z krásně zdobené karafy do dvou vysokých číší a pokračoval.

„Kas si opět takhle jednou vyjel do okolí, když tu ho schvátila náhlá únava. Ulehl pod velký strom, který čněl do daleka, osamělý uprostřed luk, a usnul. Ten strom byl zasvěcený bohyni Uruně, kterou místní lidé ctili coby bohyni úrody. Nosili jí sem obětní dary, aby si ji naklonili, ale zároveň i usmířili, protože ačkoli dovedla tato bohyně lidem hodně pomoci, byla známá i tím, že ve své časté zuřivosti zničila celou jejich slibně rostoucí úrodu. Proto jí také říkali Černá Uruna, zčásti pro tuto její vlastnost, zčásti pak proto, že byla spjatá se zemí, s půdou, která je v tomto kraji černá jako eben.“

Zde se stařec odmlčel a vypadalo to, že už dál vyprávět nechce. Zhluboka se nadechl, vyprázdnil číši několika lačnými loky a pokračoval.

„Uruna také často prodlévala v koruně tohoto stromu, takže když se mladý princ uvelebil mezi jeho kořeny, zvědavost jí nedala a jala se pozorně si ho prohlížet. Jak je krásný! pomyslela si. A poprvé ve věčnosti pocítila palčivost lásky. Musím ho mít! A vloudila se mladíkovi do snu, ve kterém se mu zjevila ve vší své kráse, nabízela se mu a slibovala: ‚Když budeš mým, nikdy nepoznáš, co je smrt, ba nikdy nepoznáš stáří! Budeš nejmocnější mezi lidmi a udělám tě rovným bohům!‘“

„Lákavá nabídka!“ neodpustil si poznámku Kruman.

„Ano, pro někoho by to byla lákavá nabídka, ale pro našeho prince nikoli. Vždyť už víš, jakou měl náturu. Takže tě ani nepřekvapí, že když se probudil a zjistil, že to nebyl jen sen, ale že bohyně před ním stojí i nadále v celé své kráse, odmítl ji, jako doposud odmítal i všechny smrtelné ženy. ‚Jsi věru krásná a to, co nabízíš, je lákavé, ale mně je přednější má svoboda, můj kůň a vítr ve vlasech, slunce a úsměv prostých lidí. Nepotřebuji být bohem, jsem rád člověkem!‘“

„Dobře to řekl, jen co je pravda!“ přerušil zvoláním starce Kruman.

„Asi tě nepřekvapí, že se Uruna strašlivě rozzuřila. ‚Tak ty odmítáš moji lásku? Odmítáš všechno, co ti chci dát? Tak věz, že toto je tvá černá hodina a ta potrvá navěky. Hle, v tomto domě (a máchnutím ruky stvořila dům) budeš coby mrtvá socha vykukovat na svět a na lidi jen sem tam, jak budeš procházet jeho okny. A nikdy už nebudeš součástí toho všeho, už nikdy s nikým nepromluvíš, nikdy neosedláš svého koně. Hle – to je ta tvá svoboda, pche!‘

A jak řekla, tak se i stalo. Princ se proměnil v malou dřevěnou sochu s ohyzdnou tváří, která neměla černé bohyni připomínat to ponížení, které zažila od tohoto mladíka. A aby byl trest ještě horší, tak hodiny ukryla na neznámém místě, kam se chodívala dívat sama, aby tak byla jedinou, kterou kdy princ uzří.“

„Černé hodiny!“ vykřikl v náhlém poznání Kruman „Tak tohle je tajemství Černých hodin!“

„Jak víš o Černých hodinách? Nic jsem ti o nich neříkal. Zapomeň na ně, zapomeň na všechno, co jsem ti povídal, a raděj zmiz z tohoto zakletého města!“ křičel stařec, až se zajíkal.

„Ne, zůstanu tady a ty mě k Černým hodinám dovedeš! Právě ses prozradil, že je znáš, že skutečně existují.“

„Nikam tě nezavedu, ještě nikdo, kdo ty hodiny spatřil, neodjel z tohoto města živý. A navíc se k nim jen tak někdo nedostane, tedy pokud to nedovolí samotná Uruna.“

„Jak to? Myslel jsem, že jsou někde ve městě, ve snu jsem je viděl z jakési terasy.“

„Jsou ve městě, i nejsou. Neznáš ještě celé tajemství tohoto města. Kdybys jej znal, tak bys dávno prchnul. To, co z města vidíš, je jen povrchní zdání, je to klam, který se vydává za přirozenost a pravdu. Ale když se podíváš pozorněji…“

„Ten pocit, že je všechno šikmé! Ten pocit z dnešního rána! Tak to byla přece jen pravda!“ nadšeně přizvukoval princ a stařík se jen ušklíbl, protože mu začínalo být princovo nadšení protivné.

„Tak dobře, když tak všechno víš, tak je zbytečné, abych ti cokoli vyprávěl,“ řekl naoko uraženě stařík.

„Tak se nezlob, jen mi začíná všechno do sebe zapadat!“ omlouval se mladík.

„Dobře, řeknu ti i zbytek toho, co vím, ale ty pro mě na oplátku taky něco uděláš!“ řekl překvapivě stařík.

„Dobře, pověz co!“

„Přineseš mi Urunin prsten,“ řekl prostě stařík.

„Jen to?“ ušklíbl se pro změnu princ. „A jak to mám udělat? Nejdříve mě vyháníš z města, a teď chceš prsten samotné Uruny?“

„Opouští tě kuráž? Věřím ti, proto tě o ten prsten žádám. Ostatně beze mě ho nikdy nezískáš.“

„A proč si pro něj nedojdeš sám? Kdo vlastně jsi? A jak to, že tohle vše víš?“ zlobil se teď naoko pro změnu mladík.

„Sám nic nezmůžu, ale jestli tě to tak zajímá, tak jsem bývalý král této země. Kdysi na tomto místě nebylo nic než louky a lesy. Mé království bylo velmi malé, jen zámek a jen pár domků kolem. Nezbylo z něho vůbec nic. Na místě zámku teď stojí strašlivý Urunin hrad. A domy? Domy…,“ stařec se odmlčel a v jeho hlase bylo znát pohnutí.

„Přineseš mi Urunin prsten,“ řekl prostě stařík.

„Co se stalo s těmi domy?“ ptal se netrpělivě mladík.

„Obyčejné domy zmizely a na jejich místě vyrostly…,“ stařík se zase odmlčel a po jeho tvářích začaly stékat slzy.

„Co tu za ně vyrostlo?“

„Vyrostly tu domy-lidé,“ řekl přidušeným hlasem stařec a jeho pohled se svezl k zemi a tam také zůstal.

„Domy-lidé? Co to znamená? Tak už mi to řekni, řekni mi to celé!“ naléhal princ.

„Ano, domy-lidé,“ usebral se stařec. „Jsou to zakletí lidé, jejichž těla i duše tvoří tyto domy. Černá bohyně je zaklela a použila je jako materiál pro stavbu tohoto města. A teď už víš, proč jsem chtěl, abys odtud zmizel. Nechtěl jsem, aby tě stihl stejný osud jako tolik lidí před tebou. Ale v tobě je něco výjimečného, něco, co mi dává naději, že zlomíš tu strašlivou kletbu, že zvítězíš nad hroznou Urunou. Musíš se ale dostat k Černým hodinám. Nikdo živý je nespatřil, protože ten, kdo je spatřil, byl vždy hned zaklet do jedné z loutek, které v nich prý kolují.“

„A jak to tedy víš ty?“ zeptal se Kruman.

„Vím to od kulhavého sluhy, co už od počátku Uruniny vlády slouží na jejím hradě.“

„A co mám udělat, až uvidím ty Černé hodiny?“

„To nevím, vím jen, že v nich je ukryto tajemství zakletí a zároveň klíč k osvobození.“

IV. Urunin hrad

Jak smutné zdály se ulice města, když Kruman věděl, jaký osud stihl lidi, kteří jsou zakleti ve zdech jeho domů! Co nejrychleji projel městem, nad nímž se tyčila majestátná stavba Urunina hradu. Ale jak se k němu blížil, ustoupila majestátnost ponurosti a pocitům úzkosti, které hrad vyvolával. Jeho zdi byly černozelenavé a vlhké, skoro to vypadalo, že jsou z jakési hrubé kůže, snad hroší.

„Domy-lidé? Co to znamená?“

Kruman neměl žádný plán. Prostě jel přímo za Urunou. Ale na poslední chvíli přece jen zaváhal. Proč bych zrovna já měl být ušetřen toho hrozného údělu, kterým byli stiženi ti ostatní nebožáci? Vždyť kromě Kasa ji nikdo ani neodmítl, slovem neurazil! A proč bych se měl vůbec zajímat o toto městečko a jeho lidi?

Takto Kruman přemítal, ale přitom ani nezastavil. Cosi ho pohánělo dál. Cítil, že je to jeho poslání, jeho úkol tady, že dosud se jen tak náhodně potloukal po tomto světě, ale ničím nesplatil svůj dluh za své zrození.

U brány na konci mostku přes vodní příkop stáli dva obři, kteří měli s lidmi společné jen to, že stáli na dvou nohách. Jejich hlavy byly spíše psí než lidské a k děsivému dojmu z nich přispívalo i to, že měli jen jedno oko uprostřed čela.

„Co tu chceš, mladíku?“ zeptal se jeden z nich překvapivě dobrácky.

„Jedu za Urunou,“ odpověděl lakonicky Kruman.

„Tak za naší paní bys rád? Tak to radši zmiz, dokud je čas!“ řekl druhý už ne tak dobrácky.

„Ne, pusťte mě dovnitř a nebudete litovat! Až se stanu sám pánem tohoto hradu, tak se vám štědře odměním!“

„Ten si troufá!“ řekl jeden.

„Prý pánem tohoto hradu!“ řekl výsměšně druhý a oba se začali strašlivě smát.

Ale mladíkova odvaha je přece jen přesvědčila.

„Tak jdi, ale hleď dodržet, co jsi slíbil!“ řekli obři jako jedním hlasem.

Kruman přešel velké nádvoří a pochodně ho vedly dlouhými chodbami až do sálu, jehož konce nemohl ani dohlédnout, jak byl obrovský. Když byl zhruba uprostřed této jen slabě osvětlené místnosti, ozval se hlas, jehož lahodnost ho okamžitě jala u srdce.

„Kdo jsi, cizinče? Co tě přivádí až ke mně?“ ptal se hlas a z přítmí se náhle vynořila i jeho majitelka, krásná jako žádná z pozemských žen – černé oči, černé vlasy až po pás, dlouhé černé šaty, které dávaly jen tušit nádheru jejího těla.

„Jsem Kruman, tulák, co zabloudil do vašeho království,“ snažil se mladík říct pevně, ale přitom se chvěl.

„A co chce tulák od bohyně a absolutní vládkyně království?“ zeptala se se smíchem Uruna.

„Přivedly mě zvěsti o tvé kráse,“ zaimprovizoval Kruman, ale přitom polkl, protože byl krásou Uruny skutečně očarován.

„Zvěsti o mé kráse? A nedoslechl ses také, že jsem krutá?“ zeptala se podezřívavě Uruna a přistoupila těsně ke Krumanovi. Tu se s ní zatočil celý svět a ona pocítila přesně takový pocit jako tehdy u Velkého stromu. Kruman byl totiž Kasovi podobný, jako by byli dvojčata.

„A co mám dělat, až uvidím ty Černé hodiny?“

Kruman si všiml změny jejího výrazu. Její jasné oči jako by zvlhly a ještě se prohloubily. A ačkoli se snažily ladit s tím, co Uruna říkala, přece ji zrazovaly a vyzařovaly něhu a měkkost, která Krumana obestřela a prostoupila jako růžový mrak.

„Ano, zvěsti o tvé kráse mě přivádějí! Před tvojí krásou teď poklekám, protože to, co jsem slyšel, je daleko za tím, co vidím!“ a mladík před bohyní poklekl.

Ta se dotkla jemně jeho ramene a pokynula mu, aby vstal.

„Líbíš se mi. Chtěl bys se mnou zůstat a vládnout se mnou smrtelníkům a sám se stát nesmrtelným a věčně mladým jako já?“ zeptala se zpříma, jako mají bohyně ve zvyku.

„Ano, chci!“ řekl pevně a bez zaváhání Kruman, který v okamžiku, kdy to říkal, zapomněl na své poslání, takže jeho odpověď byla vlastně upřímná.

V. Kruman a Uruna

A tak se Kruman stal milencem a druhem nejkrásnější ženy, kterou kdy oko lidské spatřilo. Jen na sobě nijak nepocítil onu nesmrtelnost a věčné mládí. A jeho panování bylo omezené vždy tím, že cokoli chtěl, musel vždy říct Uruně, která s tím musela souhlasit a pak to svou mocí a kouzly skutečně stvořila. Brzy se začal nudit a zdi paláce mu byly těsné. Vymohl si tedy, že bude moci vyjíždět do okolí. Ale to ho vždy prostoupil smutek, protože viděl domy a znal jejich strašlivé tajemství. Ale aspoň mu tyto vyjížďky připomněly jeho poslání a slib, který dal starci. Nejdříve se pokusil Urunu přesvědčit, aby zprostila městečko zakletí a osvobodila jeho lidi, ale Uruna o tom nechtěla slyšet a začala být vůči Krumanovi ostražitá. Vždyť odkud to všechno Kruman mohl vědět?

Urunin hrad

Kruman nezapomněl na slib daný starci a jednoho večera sebral z nočního stolku Urunin prsten, pečlivě jej zabalil do kůže a jako balíček jej poslal po jediném sluhovi, kterému důvěřoval. Byl to onen kulhavý sluha, o kterém mluvil stařec, jen měl vyříznutý jazyk, aby už nikomu nemohl prozradit tajemství Černých hodin.

To bylo těsně předtím, než spolu s Urunou zasedli k večeři u dlouhého stolu. Kruman to toho večera už nevydržel a zeptal se: „A kde jsou vůbec ty slavné Černé hodiny? Je to jen pověst, nebo skutečně existují?“

„A kdopak ti řekl o Černých hodinách?“ zeptala se zlostně Uruna.

„Lidé v městečku si o nich povídají,“ řekl Kruman, ale měl přitom jen malou dušičku.

„Inu, dobrá, když už si o nich povídají i poddaní, tak ti je ukážu, pojď za mnou!“ A nechala večeře a rychlými kroky vedla Krumana potemnělými chodbami hradu, až došli ke zdi, za kterou bylo slyšet podivné bušení.

„Co je to za bušení?“ zeptal se Kruman.

„To buší lidská srdce, která jsou zakleta v hodinách!“ odpověděla Uruna a zablesklo se jí hrozivě v očích. Pak se dotkla zdi a ta se rozestoupila. Tu Kruman uzřel to, co už tak dávno spatřil ve snu. Byla tu terasa a proti ní stál velký dům plný zvláštních oken, dům bez dveří. A – ano! – v oknech domu se postupně objevovaly různé tváře s ustrašenými výrazy svědčícími o jejich utrpení.

Kruman stál fascinovaný a zaražený, nevěděl, co říct. Nakonec se zeptal: „Proč to všechno? Co ti ti lidé udělali?“

„Byli v nesprávný čas na nesprávném místě,“ odpověděla Uruna, a když se na ni Kruman podíval nyní, tak tatam byla její krása. Viděl jen její nelidskou krutost a pomstychtivost. Ale mlčel, bál se. Pak si ale všiml velkého kola hodin, na kterých se zrovna minutová ručička blížila k celé. Každou vteřinou měla odbít jedna hodina. Ale co to? Sotva se minutová ručička došourala do svého cíle, hodinová ručička s cvaknutím poskočila o hodinu nazpátek, takže bylo najednou dvanáct. Kruman si vzpomněl, co mu stařec vyprávěl o prokletí Kasa. Věčná hodina! Tady bude klíč k celé záhadě!

Zatímco tak přemýšlel, nevšiml si, že ho Uruna pozorně sleduje.

„Aha, všiml sis tedy. No dobře, nemám na vybranou, musíš se stát součástí hodin!“ A užuž se jala Krumana zaklínat do jedné z loutek, když tu ji Kruman zastavil tím, že před ní padl na kolena a prosil.

„Má paní, má milovaná Uruno! Když už mě nemůžeš ušetřit, splň mi alespoň poslední přání!“ prosil úpěnlivě a líbal její krásné ruce.

„Dobrá tedy, pro lásku, kterou k tobě cítím, splním ti poslední přání!“

„Nech tedy hodiny jít, jak mají, a dej jim přejít přes celou hodinu!“ žádal Kruman.

„Ne, všechno pro tebe udělám, ale tohle ne, to nemohu!“

„Ale slíbila jsi to, je to mé poslední přání!“ řekl pevně Kruman, který neměl co ztratit.

„Dobře, udělám to, ale asi víš, co tím způsobím, má lásko, budeš jediným, který…“

Ale pak se znovu zatvrdila, její chvilková slabost, při níž podlehla lásce a něze, kterou ke Krumanovi cítila, byla tatam a jen se dlouze zadívala do jeho očí, snad aby si je zapamatovala.

Minutová ručička se už blížila k celé, ještě se na sebe naposledy podívali, pak Uruna nakreslila do vzduchu několik symbolů a hle, ručička hodin se nevrátila na dvanáctou, ale přešla celou a putovala dál. Ale to už Kruman neviděl, protože jeho tělo začalo tuhnout, oči mu potemněly a ve chvíli tu byla jen dřevěná loutka. Zato kolem hodin a v městečku bylo živo, protože tím, že se hodiny posunuly dál za věčnou hodinu, zlomilo se prokletí, které nad zakletými lidmi bylo. To bylo radosti, to bylo veselí! Smutná byla jen Uruna, která snad poprvé pocítila lítost nad tím, že musela být tak krutá. Stanul tu před ní i Kas, který se jí jen zdvořile uklonil a zmizel v davu lidí, kteří vylézali okny Černých hodin. Do toho zařehtal kůň a Uruna se jen ohlédla za Kasem, který vytáhl z kopyta svého vraníka velký trn, aby nekulhal.

I hrad se proměnil. Zmizela podivná kůže, která ho obalovala, tatam je jeho ponurost, všude je světlo, všude lesk a nádhera. Jen v srdci Urunině je žal a temnota. Proč tedy nesejme z Krumana prokletí, které na něj sama uvalila? Nemůže, nebyla by už sama sebou, nemůže ukázat slabost, stačí už, jak ji Kruman obelstil, zlobí se na něho a miluje ho zároveň. Ale co to, kde je její prsten? Láska je pryč a zůstala jen zlost. „Ten zrádce!“ pohrozila Uruna směrem k Černým hodinám.

VI. Prsten

Stařík si nasadil krásně jednoduchý prsten s obrovským rubínem a nahlas – ačkoli byl v místnosti sám – zvolal: „Teď budeš má, krásná Uruno! Teď budeš konečně má a s tebou si vezmu zpět i své království!“ A otočil prstenem, a náhle tu stál mladík k nerozeznání podobný Krumanovi. Otočil prstenem ještě jednou, a stál před Urunou.

„Ty? Jak jsi zlomil prokletí Černých hodin? Ha, máš můj prsten!“ blýskla zlostně po králi Uturanovi Uruna.

„Ano, mám tvůj prsten a s ním i moc nad tebou. A nedám ti ho, dokud nedáš svobodu Krumanovi a nezrušíš prokletí Černých hodin! Já nejsem Kruman, jsem Uturan, král tohoto malého království, kterému jsi všechno vzala. Ale i přesto jsem tě nikdy nepřestal milovat!“

„Dobře tedy, máš mě v hrsti!“ A Uruna nakreslila prstem pár znaků do vzduchu a něco si u toho nesrozumitelně žbrblala.

A náhle tu stál Kruman a v Černých hodinách to zapraštělo a začaly se hroutit na jednu stranu, až z nich zbyla jen hromádka trosek.

„Krumane!“ vykřikla Uruna. „Kdyby nebylo Uturana, byl bys loutkou navěky, zrádce!“

„Nejsem zrádce, splnil jsem jen slib, který jsem dal Uturanovi. Jen díky němu jsem zde splnil své poslání a osvobodil jsem toto království od tvého prokletí, které jsi na ně uvalila ve své zuřivosti a zhrzenosti!“ uklonil se naposled a odcházel.

„Počkej!“ zavolala za ním Uruna, ale Uturan ji chytl jemně za rameno.

„Nech ho jít!“

Podívala se na něho a v jeho očích uviděla ten nepopsatelný výraz, který znají jen ti, co byli někdy milováni. Něco se v ní zlomilo, něco v ní začalo tát. Usmála se a vzala Uturana za ruku.

„Pojď, můj králi!“

A šli. A šli pak spolu životem a vládnou v tom podivuhodném malém království až dodnes.

A Kruman a Kas? – Ti se spolu na svých vranících prohánějí někde po loukách a lesích. Třeba je někdy potkáš na jejich toulkách.

Konec ukázky

Table of Contents

O Jaromírovi a Anně

Černé hodiny