Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Lenka Rožnovská

Skřítci školkovníčci (ukážka)

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5045. publikaci

Lenka Rožnovská (www.lenkaroznovska.cz)

Ilustrace Magda Veverková Hrnčířová (www.ilustracemagdaveverkova.cz)

Odpovědná redaktorka Helena Varšavská

Sazba a elektronická verze Antonín Plicka

Návrh a realizace obálky Antonín Plicka

Počet stran 68

Vydání 1., 2013

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2013

Cover Illustration © Magda Veverková Hrnčířová

ISBN 978-80-247-4461-2

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8220-1 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-8225-6 (ve formátu EPUB)

Předmluva

Ve školce se zvonovou střechou bydlí skřítci školkovníčci: krásná Krasotinka, šikovný Kutílek a uplakaný Ufňukánek. Už se moc těší, až skončí prázdniny a oni si budou moci s dětmi hrát. Ale co se stane, když skřítci zaspí? To ať vám prozradí pohádka.

Školka Zvonečka

Na světě jsou tisíce a tisíce školek a školiček. Ale jen jedna školka stojí uprostřed kaštanového parku, má věžičku a na té věžičce si se sluníčkem povídá stříška ve tvaru zvonu.

Nikdo už neví, jak školka ke své věžičce se zvonovou střechou přišla. A vlastně nikdo ani neví, zdali je zvonová stříška obyčejnou střechou, anebo je to opravdový zvon, který se do věžičky nevešel.

Pravda pravdoucí však je, že co je školka školkou, žádné zvonění v ní nezaznělo. A taky proč by mělo? Vždyť školka není škola, aby v ní zvonilo. Dětem i rodičům se zvláštní střecha líbila. A pro ten zvon začali školce říkat Zvonečka.

Do školky Zvonečky chodily úplně obyčejné děti. Hodné i zlobivé, pořádné i ty s věčně rozcuchanými vlasy, ukřičené i ty mouchy snězte si mě.

Zato paní učitelka Markétka, která ve školce pracovala, byla neobyčejně hodná a laskavá. Když se zrovinka neusmívala ústy, smály se jí oči. Ale nejčastěji měla Markétka úsměv jak na rtech, tak v očích.

Druhým neobyčejným člověkem, který přeje školce dobré ráno, byla paní kuchařka Zdenička. Nejkulatější kuchařinka na tom kulatém světě. Vařila srdcem. Dětem by od ní chutnaly i připálené brambory či přesolená polévka.

Zkrátka, do tečky a do puntíku, ve školce Zvonečce bylo hezky, ale tak nějak smutně. Dny se tam střídaly jeden za druhým.

Až jednou…

Hádka

Až jednou v noci letěla kolem prazvláštní střechy světluška Maruška. Holka to byla neposedná, zvídavá. Stejně tak její lucerničkový plamínek Lumínek, který jí svítil na cestu.

„Jé, koukej, kampak jsme to doletěli?“ řekl plamínek a pořádně se zapálil, aby si prohlédl zvonovou střechu.

„Nejspíš jsme u nějakého hradu,“ uvažovala světluška Maruška, „na hradních věžích zvony bývají.“

„I kdepak hradní věž, kostel je to,“ přisadil si svou pravdu plamínek.

Jenomže Maruška byla paličatá světluška. A když jednou řekla hradní věž, tak to taky hradní věž bude.

„Řekla jsem hradní věž!“

„A já říkám kostelní věž!“ I plamínek je umíněný, i on se umí jaksepatří rozpálit.

„Hradní!“

„Na zem padni! Kostelní!“

Světluška mává lucerničkou sem a tam. Tím rozzlobeným máváním se dvířka lucerničky otevřela, a ejhle, plamínek Lumínek je venku. Přeskočil na zvonovou střechu. Zlostně podupává.

„A kostelní, a kostelní, a kostelní!“ křičí Lumínek.

Maruška jen kulí oči. „Propánajána, Lumínku, ihned toho nech, nebo tady všechno podpálíš.“

Lumínek vidí to nadělení, raději skočí zpátky do lucerničky. Ale co naplat, po jeho plamínkovém tanečku zůstala ve střeše díra. Byla velká tak akorát, aby se jí mohla světluška Maruška protáhnout a posvítit si do černočerné zvonové tmy.

Table of Contents

Předmluva

Školka Zvonečka

Hádka