Vita Jamborová

Ja ti to vrátim

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

ISBN 978−80−89452−68−2

Bratislava jún 2013

Copyright © Vita Jamborová 2013

Túto knihu venujem svojej kamarátke Ivanke Harušťákovej-Hluchej ako poďakovanie za inšpiráciu. ☺

1.

Cintorín bol starý, obkľúčený minimálne storočný mi stromami, a vládol tam pocit naozajstného pokoja. Keď sem Ivana chodievala navštíviť hrob svojich rodičov, cítila presne toto: nádherný pokoj a tak trochu morbídnu istotu, že raz aj ona bude súčasťou tejto dôstojnej majestátnosti. Nebála sa smrti. Brala ju ako príležitosť stretnúť tam, „na onom svete“, svojich milovaných, ktorí odišli priskoro.

Lenže predtým by jej ani vo sne nenapadlo, že sa niekedy zúčastní na svojom vlastnom pohrebe. A predsa sa to stalo, dnes pochovávali práve ju, Ivanu, manželku Tomáša Vida, najváženejšieho a zároveň najobávanejšieho človeka v ich meste, a je celkom možné, že aj v celom kraji.

Ivana, oblečená do mužských šiat, s tmavou parochňou, v okuliaroch a v šiltovke, sa snažila tváriť nenápadne, aj keď si bola stopercentne istá, že ju nik nespozná. Samozrejme, okrem Sebastiána, ktorý jediný vie, že je živá a zdravá a že mala tú drzosť zúčastniť sa na ceremónii. Hoci sa veľmi snažil, nijako ju od tej hlúposti nemohol odhovoriť, a neskôr sa vzdal. Chápala, že tým ohrozuje jeho, a predovšetkým seba, ale vedela, že sa musí pozrieť do očí ľuďom stojacim pri „jej“ rakve, aby si ten výjav dobre zapamätala. Chcela vidieť tvár „trúchliaceho“ manžela, starostlivo podopieraného jeho matkou, Ivaninou svokrou, ženou, ktorá jej jedenásť rokov úspešne robila zo života peklo.

Celý čas sa na nich pozerala: na manžela s dôstojným smútkom v očiach, ktorý si sem-tam utrel neexistujúcu slzu, a na svokru, ktorá nemenej dôstojne žmolila v rukách čipkovanú vreckovku. Ako ju pozná, na tento pohreb sa nakupovalo v najdrahších butikoch vo Viedni.

Naľavo pri jej manželovi stála Ivanina sestra Viky a pohľad na ňu Ivanu priam fyzicky bolel. Povedala si, že sa na sestru nebude pozerať, inak sa roztrasie a celkom sa zosype. Musela to vydržať, rovnako ako slzy svojich dvoch najbližších kamarátok Mišky a Janky. Vedela, že veľa ľudí sem prišlo len zo zvedavosti, ale väčšina tak či onak patrila do okruhu jej známych alebo priateľov.

Na okamih si predstavila, že by sa to všetko dialo naozaj, niežeby teraz toto nebolo naozaj, ale že by v tej rakve ležala ona, a nie nejaká neznáma bezdomovkyňa, ktorej telo si Sebastián „požičal“ z miestnej márnice. Keby tam teraz ležala ona, nikto by sa nikdy nedozvedel, že všetko, aj jej „nehoda“ s následkom smrti, sa odohralo pod citlivou taktovkou drahého neverného manžela. Takto by sa všetko v jej živote skončilo, všetko dobré aj zlé, a ona by už nikdy nemala šancu povedať svetu, prečo sa to stalo a kto za to môže. Teraz, plná nenávisti a nejakej pološialenej radosti zo zachráneného života, myslela len na jediné.

„Veď ja ti to vrátim,“ šepkala si. „Raz ti to všetko vrátim, ty bastard.“

Cítila na sebe nesúhlasný a znepokojený pohľad svojho strážneho anjela Sebastiána a zo všetkých síl sa držala, aby sa to, čo v nej tak dlho vrelo, nevylialo von práve teraz.

Spomenula si na obdobie zhruba pred pol rokom, keď sa to všetko začalo.

Päť mesiacov pred pohrebom

Robila si manikúru, pohodlne usadená v kresle v ich obrovskej krásnej obývačke, kde aj tá najmenšia maličkosť vrátane farieb bola do detailu premyslená. Tomáš bol vo svojej pracovni, ich miláčik, obrovský ryšavý perzský kocúr Tony, trónil na svojom obľúbenom parapete a vlčiak Bono, ktorého niekedy volala Ušík, pretože mu smiešne stáli uši, so štekotom naháňal vonku vrabce. Keď štekot začal byť pravidelný, pousmiala sa, bola si istá, že Bono sedí pred obrovským svetlonosom, ktorého nachystala len preňho. Robila to každý rok kvôli tej krásnej psej radosti. Keď pribudol do ich rodiny, zasadila v rohu záhradky dyne, a tú najväčšiu s láskou vyrezávala práve pre neho. Vysmiata svetlonosova tvár sa potom niekoľko týždňov škerila pod altánkom a jeho úsmev bol čoraz širší, podľa toho, ako ho Bono upravoval podľa vlastných predstáv.

Myslela na to, že bude treba pohrabať lístie v záhrade, keď počula svojho muža vojsť do obývačky. Pomaly zdvihla oči, zaostrila a usmiala sa na neho.

„Prestávka?“ spýtala sa.

O takomto čase vždy zatúžil po káve. Bol to ich spoločný rituál, sedeli v kuchyni a preberali všetko, na čo im prišla myseľ. Teraz tie posedenia boli o niečo zriedkavejšie, mal viac práce, a tak častejšie sedel pri počítači alebo odchádzal preč. Nekontrolovala ho a nepýtala sa, s kým a kam ide, jednoducho mu verila.

„Postavím na kávu,“ ponúkol sa.

Prekvapilo ju, keď napokon nešiel do kuchyne, ale pokľakol pred ňou. Napadlo jej, že je unavený a chce sa pritúliť k jej nohám, ako to robieval ešte za čias ich bláznivej zaľúbenosti.

Pohladila manžela po vlasoch.

„Unavený?“ súcitne sa spýtala.

„Musím sa ti k niečomu priznať,“ povedal a nepozrel na ňu.

„Čo sa stalo?“

Vytušila, k čomu sa chcel priznať, a zároveň sa v duchu modlila, aby to nebola pravda.

„Musíš vedieť, že ťa mám rád a som ti vďačný za všetko, čo pre mňa robíš, ako sa o mňa staráš... A som na teba hrdý... Ale už to nevládzem držať v sebe, uvedomujem si, že som podliak, je mi to ľúto...“ Konečne zdvihol hlavu a pozrel na ňu. Jej veľké oči sa vpili do jeho, ako keby v nich chcela prečítať nedopovedané.

„Zaľúbil som sa,“ vydýchol.

Mlčali.

„Poznám ju?“ spýtala sa po chvíľke cudzím dutým hlasom.

Mozog v panike ponúkal otázky aj si na ne sám odpovedal, a ona sa snažila jedine o to, aby sa nerozplakala.

„Je to Alexa.“

Ruská modelka, ktorú ona sama pozývala do ich domu, ktorej rozprávala, akí sú s Tomášom šťastní... „Preboha...“ zašepkala. „Ja som taká krava... Mohla som to tušiť...“

„Ivanka, odpusť mi to,“ prosil, opieral sa o jej kolená a hladkal jej ich.

„Božemôj, prečo?“

„Neviem, čo sa stalo a prečo sa mi to stalo. Viem len, že som ti už musel povedať pravdu. Skúšal som prestať, ale nejde to, pochop.“

„A čo mám s tou tvojou poondiatou pravdou teraz urobiť?“

„Neviem... Daj mi čas, nechaj to vyšumieť.“

„Čo vyšumieť?“ nechápala, ako to myslel. Život sa jej z ničoho nič v priebehu niekoľkých minút rozsypal, zrútil sa, prestal existovať.

„Mám to nechať tak a teba to časom prejde?“

„Tak nejako...“

Zdalo sa jej to alebo si naozaj s úľavou vydýchol? „Ty si budeš šumieť a ja mám trpezlivo čakať, ako to všetko nakoniec dopadne a či ťa to prejde?“ Povedala to pokojne, no pritom ho túžila udrieť, začať kričať a plakať. Toto je jej manžel? Muž, ktorého milovala a kvôli ktorému sa snažila byť dokonalou? „Mohla by si to skúsiť,“ povedal. „Som si istý, že to len potrebuje čas. Sám som Alexe povedal, že ťa nikdy neopustím a že ťa mám rád.“

Ivana si chytila tvár do rúk a zašepkala: „Božemôj, čo mám robiť? Čo mám robiť?“

Konečne sa rozplakala, ale bolo to horšie, než si myslela. Takú bolesť a beznádej nezažila, odkedy jej rodičia prišli pri autonehode o život. Znova sa ozval aj strach, že je na svete sama a stratená. Mužovi, ktorý kľačal pri jej nohách, verila ako samej sebe, bol pre ňu všetkým a dával jej pocit, že niekam patrí, že má domov. Keď si ho teraz predstavovala v náručí inej ženy, išla sa pominúť od bolesti.

„Čo budem robiť?“

Tomáš sa ju pokúsil objať, upokojiť, ale nedokázala prijať jeho dotyky a objatie tak, ako by ich prežívala len pred niekoľkými minútami. Ako keby sa v tej chvíli ona sama rozpadla na dve polovičky – jednu, ktorá plakala, trpela a bola bezradná, a druhú, ktorá sa na tú prvú pozerala, akoby sa to nedialo jej.

Tá druhá Ivana v nej premýšľala, čo urobí so svojím zbabraným životom a ako to všetko prežije. Uvedomila si, ako slepo dôverovala svojmu manželovi, a nadávala si do hlúpych naivných kráv. Odrazu tie jeho časté odchody a nekonečné hodiny pred počítačom dávali zmysel, pochopila, prečo k nej v poslednom čase ochladol, bolo jej zrazu jasné aj to, prečo sa spolu nemilovali už celú večnosť.

„Čo som ti spravila?“

„Nič si nespravila, to len... Možno som len potreboval zažiť niečo iné... Niekoho iného... Neviem.“

„A čo teraz urobíš? Opustíš ma? Pôjdeš za ňou?“

Jej praktické ja vedelo, že muž v jeho postavení by nikdy nič také neurobil, ale tá stratená duša, ktorá mu plakala v náručí, v tej chvíli nebola schopná myslieť logicky.

„Nie, nejdem za ňou,“ povedal a jej sa ktovieprečo uľavilo. „Musím tomu dať čas a hádam to nejako samo...“

„A čo mám robiť ja?“

„Vydrž,“ poprosil ju.

„Ak tomu dobre rozumiem, nebude nasledovať nič v zmysle – už sa to nikdy nestane a už sa s ňou nikdy nestretnem?“

V čo to vlastne dúfala? Že ju odprosí na kolenách a potom to bude celý zvyšok života žehliť?

„Nemôžem,“ zašepkal.

„Čo?“

„Nemôžem ju nechať.“

Tak teda je až taká dobrá, že ju nemôže nechať? Aspoň nie okamžite...?

„Nechám to vyšumieť,“ zopakoval svoj zrejme jediný návrh na riešenie situácie.

„A čo mám počas tvojho šumenia robiť ja? Poslušne si počkať, kým ťa tvoj ošiaľ pustí? Dopriať vám všetko, čo budete chcieť, a hlavne pokoj odo mňa?!“

„Povedal by som to inak, ale veľmi by mi to pomohlo, Ivanka.“

Praktická bytosť v nej mu chcela ublížiť, vyškriabať mu oči, ovaliť ho po hlave niečím ťažkým a najlepšie tak, aby to neprežil. Tá druhá Ivana bola poslušná a tolerantná, ťažko mohlo dôjsť k zmene jej povahy tak rýchlo, v priebehu necelej, aj keď šialenej, štvrťhodiny. Zadusila v sebe zlé slová, plné nenávisti a pohŕdania ním, a možno aj sebou, a postavila sa z kresla.

„Kam ideš?“ spýtal sa.

„Daj mi pokoj,“ odvetila, pozbierala zvyšky síl a hrdosti a odišla do spálne.

Ležala v ich spoločnej posteli, túžiac po tom, aby v sebe našla dosť energie postaviť sa a zatiahnuť žalúzie, ale nedalo sa. Plakala a plakala a nechcelo sa jej žiť. Načo? Pre koho? Čo mám robiť? Čo budem robiť? Prečo?

2.

Ďalšie dva mesiace boli pre ňu doslova peklom. V podstate aj pre Tomáša, ale zvládal to obdivuhodne dobre. Po čase pochopila, že jej slzy a plač už na neho nemajú taký silný účinok ako na začiatku.

Tesne po svojej spovedi sa k nej snažil byť maximálne pozorný, objímal ju, tíšil, svojím spôsobom upokojoval. Ešte stále verila, že sa k nej vráti. Ale nestalo sa tak, nemal chuť odopierať si Alexu, a ak mal za svoje šťastie zaplatiť slzami vlastnej manželky, radšej tú obeť podstúpil. Zo začiatku odchádzal z ich domu s previnilým výrazom na tvári, neskôr hovoril len strohé ahoj. Ona na neho zakaždým čakala ako verný pes, čo nebolo veľmi trefné prirovnanie, pretože ich pes Bono na neho takto nikdy nečakal.

Keď sa v jeden večer opila, sama, sediac na okennom parapete s výhľadom na príjazdovú cestu, pochopila, že toto je posledné štádium zúfalstva a už to viac zažívať nechce.

Na druhý deň si prisadla k nemu na gauč. „Chcem sa porozprávať,“ povedala.

V ruke pre istotu žmolila vreckovku, vedela, že dlho nevydrží a rozplače sa.

„O čom zas,“ zamrmlal už vopred otrávený z toho, čo si bude musieť vypočuť.

„Chcem ti niečo navrhnúť.“

Stiahlo jej hrdlo, čo bolo neklamným znakom toho, že o chvíľku prídu slzy.

„Už nevládzem,“ zašepkala. „Zabíja ma to, Tomáš.

Prosím, ukonči ten pomer. Ak to urobíš, budem sa snažiť na všetko zabudnúť a pokúsime sa začať odznova.

Strašne ma táto situácia ničí.“

Pozeral sa na ňu a ona cítila, že ju ľutuje. Načiahol sa a vzal ju za ruku.

„Nemôžem. Nechajme to teraz tak, daj mi čas, ono to vyšumí.“

Vy−šu−mí... Slovo, ktoré ju privádzalo do šialenstva.

Napriek tomu sa ešte o niečo pokúsila. Prisadla si bližšie k nemu a oprela si hlavu o jeho plece.

„Objím ma, prosím,“ žobronila, hoci vedela, že je to ponižujúce, nedôstojné a trápne, ale nemohla si pomôcť, musela to aspoň skúsiť.

„Prepáč, ja to tak necítim,“ povedal a odtiahol sa.

Tomášova posledná veta veľmi bolela, tá facka ju zbavila posledných ilúzií, že sa niečo zmení. Ako keby sa jej otvorili oči a až teraz uvidela Tomáša v inom svetle: bol to cudzí chlap, zbláznený do inej baby. Priam z neho cítila, ako túži byť niekde inde a s niekým iným. Mala sto chutí zakričať: No tak choď! Padaj! Vypadni z môjho života, trebárs zdochni od šťastia v náručí tej svojej štetky!

Neurobila to, v duchu s poľutovaním konštatovala, že by to nebol jej štýl a prípadnú búrku by nezvládla. Postavila sa, povzbudená novými pocitmi, ktoré ju ovládli, a odišla preč. Ako keby vlákno, ktoré ju celé dlhé roky spájalo s jej manželom, v jednom okamihu odumrelo, ako keby zomrel on sám. Nenávidela ho za to, čo povedal, za to, čo k nej necítil, a za to, čo cítil k tej suke.

Prvé nadýchnutie bolo bolestivé a Ivana sa obávala, že nová viera jej dlho nevydrží.

No stal sa pravý opak, nenávisť ju urobila silnou, a aj keď to stále bolelo, už sa nepýtala dookola samej seba, čo bude robiť. Bola rozhodnutá odpútať sa definitívne od Tomáša.

Trvalo jej to ďalší mesiac. Zakaždým, keď si myslela, že už bude dobre, prišla kríza, počas ktorej znova plakala a ľutovala sa. Doteraz bola zúfalo nesamostatná, vo všetkom závislá od názorov manžela. Pri všetkom, čo chcela urobiť alebo zmeniť, mala tendenciu zvažovať, ako by to urobil Tomáš alebo čo by jej na to povedal. Vedela, že teraz sa už nemusí z ničoho spovedať, a on bol rád, že mu dala pokoj s výčitkami a viac neplakala, teda nie pred ním. Nemohla však tak rýchlo meniť pôvodne zaužívané, nezvládala to. Cítila sa ponížená tým, že o manželovej afére sa už všeobecne vedelo a pretriasalo v spoločnosti.

Keď sa pozrela do zrkadla, videla tam ženu s vyhasnutým pohľadom. Nepáčila sa ani sebe, a už vôbec by si nebola pomyslela, že sa môže páčiť niekomu inému. Nečudo, že si našiel milenku, myslievala si v návaloch zúfalstva.

Postupom času ju však začala ovládať zdravá zlosť na celý svet, a hlavne na Tomáša. Prestala byť mierna, ústupčivá, obrnila sa a začala sa brániť.

Prvé, čo urobila, bolo, že sa odsťahovala z ich spoločnej spálne. Nemohla tam spávať, keď sa v noci zobudila a počula, ako vedľa nej dýcha. Hneď ju prepadávalo zúfalstvo z toho, že má vedľa seba chlapa, ktorý dušou a srdcom patrí inej žene. Nezniesla to, že si jej manžel pokojne odfukuje, zatiaľ čo ona nemôže spať a trápi sa.

„Rozveď sa s ním,“ presviedčala ju jej sestra Viktória, keď sa stretli.

Keby nebolo Viky a jej milujúcej sesterskej náruče, ktovie, ako by to bolo celé dopadlo. Po smrti rodičov mali už niekoľko rokov len jedna druhú.

„Nie som na to pripravená,“ odpovedala zakaždým Ivana.

„Neboj sa, bez toho sviniara to hravo zvládneš, len by si si mala viac veriť.“

„Ešte som nepodnikla kroky, ktoré by mi uľahčili život.“

„Myslíš peniaze?“

„Samozrejme, čo iné.“

„A plán?“

„Jednoduchý, začnem si šetriť, respektíve niečo z nášho spoločného účtu sa preleje na môj, o ktorom nik okrem mňa nebude vedieť.“

„Šikula, ale veď vieš, že tebe patrí presná polovička...“

„Poznám Tomáša, nedostanem ani tú polovičku, jednoducho so mnou vybabre, som si tým viac než istá. Nebude sa chcieť rozviesť, už som sa ho na to pýtala. Je spokojný s tým, ako to všetko funguje, načo by sa rozvádzal a delil majetky?“

Ivana vedela, že v tomto má pravdu, svojho manžela poznala dlhé roky, rovnako ako jeho názory na dôležitosť spoločenského postavenia rodiny. Napokon, bol vlastníkom jedného z kľúčových slovenských podnikov, od jeho prosperity závisela podstatná časť národnej ekonomiky. Jeho vplyv sa rozširoval ďaleko za hranice nielen Bratislavského kraja.

Svojho času bol podozrivý zo stykov s podsvetím. Z celej záležitosti sa dostal bez väčších strát, aj keď jeho povesť odvtedy nebola bez poškvrny. Ivana vedela veľa o aktivitách svojho manžela, bola viac-menej v obraze. Pre niekoho by jej vedomosti mohli mať cenu zlata, preto si bola viac než istá, že rozvod z jeho pohľadu neprichádza do úvahy. Mala však svoj plán, len si vyžadoval čas a veľa trpezlivosti, ktorú len nedávno začala poctivo trénovať.

Veci sa mali tak, že do ich manželstva práve ona priniesla väčší kapitál. Jej rodina, veľmi dobre situovaná, im zabezpečila spokojný život a jej manželovi dopomohla k najlepšej kariére. V podniku vlastnili obidvaja po tridsať percent, čo tvorilo nadpolovičnú väčšinu základného imania. Všetko ostatné boli akcie a len vďaka Tomášovej prezieravosti nik z akcionárov nezískal dokopy viac ako desať percent. Starostlivo na to dbal, a ak kedykoľvek hrozilo, že percento podielov patriacich jednému akcionárovi bude väčšie než dvanásť, zasiahol a postaral sa, aby sa taká vec nestala. Akým spôsobom sa o to postaral a či to bolo legálne, to už je iná otázka...

Preto bolo Ivane jasné, že čokoľvek sa pokúsi podniknúť, aby sa z manželstva vyslobodila, nebude mať úspech. Tomáš jej to nedovolí, ona a jej peniaze mu patrili bezvýhradne a navždy. Musela byť preto opatrná, všetko si poriadne premyslieť a hlavne sa neponáhľať. O Tomášovi nemala nijaké ilúzie, ale keby vedela, čoho je naozaj schopný, možno by sa nikdy nebola odvážila urobiť to, čo napokon urobila, podporovaná sestrou a svojím spravodlivým hnevom. Zradil ju, a tak ona nebude mať nijaké zábrany zradiť jeho.

Založila si účet na heslo, kde inde než vo Švajčiarsku, nijako nebolo možné vypátrať, kto tie peniaze prevádzal a prečo. Urobila však aj iné opatrenie: predtým, než sa peniaze posielali na zahraničný účet, prehnala ich cez svoj iný, založený zvlášť na túto príležitosť. Tak by sa pri troche šťastia jej peniaze nedali vystopovať a v krajnom prípade mohla argumentovať tým, že ako Tomášova manželka má právo disponovať nimi tak, ako sa jej zachce.

A peniažky sa začali prelievať. Z ich spoločného účtu sa platilo toľko rôznych vecí, že si Ivana mohla byť skoro istá úspechom svojho plánu. Keďže sa teraz o ten účet zaujímala podstatne viac než kedykoľvek predtým, začala si všímať, odkiaľ prichádzali jednotlivé finančné položky, a boli to veľmi zaujímavé zistenia. Robila si kópie z výpisov a schovávala si ich, čo ak sa raz zídu...

Od Tomášovej „spovede“ ubehli necelé tri mesiace a za celý ten čas Ivana ani raz nestretla Alexu, milenku svojho manžela. V podstate sa ani nemali kde stretnúť, keďže Alexa do ich domu nikdy viac nevkročila a v spoločnosti sa Ivana teraz vôbec netúžila ukazovať. Zato tá druhá taký problém nemala, všade jej bolo plno a ako známa modelka sa vždy dostala na najvychytenejšie večierky a žúry. Ako cudzinka bola svojím spôsobom exotikou a o pozvánky a rozhovory pre médiá nebola núdza. Ak sa jej otvorene pýtali, s kým momentálne chodí a či je to pravda, že..., vždy nasadila tajomný úsmev a použila veľavravnú vetu:

„Prepáčte, ale k tomu sa teraz vyjadrovať nebudem.“

Veď ani nemusela.

Keď ju to Ivana prvý raz v nejakej relácii počula povedať, myslela si, že sa povracia, tak jej prišlo zle. Keby aspoň na chvíľu mohla mať pred sebou Alexu, ten jej sladký ksicht a zo dve minúty voľného priestoru na komunikáciu... Verila, že raz tá príležitosť príde a ona ju bude vedieť využiť.

S Tomášom skoro úplne prestali komunikovať. Obchádzali sa vo svojom veľkom dome, ako keby nič dobré v ich spoločnom živote nikdy neexistovalo. Ivana si dala záležať, aby v sebe potlačila všetky spomienky na šťastné obdobie. Kedykoľvek mala tendenciu zablúdiť v myšlienkach do starých čias, povinne si pripomenula scénu, keď doslova žobrala o objatie a on povedal, že to tak necíti. Vždy ju potom upokojil prevod peňazí z jeho účtu na jej. Nikdy predtým netušila, že jej až tak veľmi záleží na peniazoch. Možno ani nezáležalo, ale svojím spôsobom to brala ako možnosť prejsť mu cez rozum a potrestať ho tak. Povedala si, že o pol roka môže pokojne podať žiadosť o rozvod, aj keby s ňou chcel „vybabrať“, príde si na svoje a bude z nej bohatá rozvedená žena. Keby mala vtedy tušenie, ako sa veci vyvinú, tak by tie sumy, ktoré pravidelne prelievala na svoj účet, strojnásobila.

3.

„Kedy to konečne vyriešiš, murko?“ spýtala sa Alexa.

Uprela na milenca ten najzvodnejší pohľad a prešla mu po zarastenej hrudi svojimi dlhočiznými nechtami.

Murko, čerstvo pomilovaný, a teda príjemne unavený, sa s odpoveďou neponáhľal.

„Nóóó?“

„Neviem, láska,“ odvetil a pohladil ju po nahom chrbte.

Miloval jej nádherné dokonalé krivky. Vysoká štíhla ryšavka s oblými prsami a s peknými bokmi mala v sebe niečo, čo Tomáša úplne vykoľajilo. V posteli ho vždy vedela prekvapiť a na jej parfum reagoval pomaly lepšie než Pavlovov pes na jedlo. Ich spoločné dobrodružstvo trvalo už viac než pol roka a on si na sebe začínal všímať, že sa upokojuje, takpovediac „vyšumieva“. Tušil, že Alexa časom ešte viac pritvrdí a on vyčerpá všetky možné výhovorky.

V podstate sa cítil ukrivdený. Jeho milenka mu nedala pokoj s otázkami o ich spoločnej budúcnosti a jeho manželka sa od neho čoraz viac odpútava. Možno už je načase nedovoliť jej to viac...

Niekedy premýšľal, čo urobil zle, a vždy mu vyšla tá istá odpoveď. Nemal sa priznávať, to je to... Lenže vtedy bol natoľko pobláznený, ba priam šialený, že jeho myšlienky by sa dali zhrnúť jedným slovom: Alexa. Vtedy mu bolo jedno, čo sa stane s jeho manželstvom, aj Ivanine pocity mu boli ukradnuté. Chcel len jedno, aby mu dala pokoj a on si mohol užívať. Ale nemal si začínať s Alexou, to mu už teraz bolo jasné.

Nebolo to prvý raz, čo manželku podvádzal, to je fakt. Lenže predtým to poväčšine boli buď vydaté paničky, alebo bezvýznamné cicušky, ktoré si chceli len nezáväzne užiť a mať dobrý pocit, že ich milenec je niekto.

Alexa ho však načisto pobláznila, dokonca natoľko, že v jednej chvíli uvažoval o tom, že sa s Ivanou rozvedie. Teraz už ani sám neveril, čoho bol schopný kvôli tejto ruskej kráske. Rád by si ju nechal, napokon, bola v posteli fantastická, ale to bolo asi tak všetko, čo ich dvoch spájalo.

Na svoje vlastné prekvapenie necítil vinu, ako sa k svoje manželke zachoval, ale potrebu mať späť svoj starý život, keď si bol istý zajtrajším dňom a Ivana stála na jeho strane.

Chýbalo mu zázemie. Chýbal mu pocit domova, ktorý vedela vytvoriť, a veľmi mu prekážalo aj to, ako sa k nemu správala. Ako keby pre ňu prestal existovať. Mal také tušenie, že ju stráca, a nepáčilo sa mu to.

„Murkóóó,“ zamraučala Alexa a priľahla ho svojím krásnym telom. „Čo teda bude s nami? Kedy sa rozvedieš?“

„Veď vieš, že to nie je ľahké.“

„Nechápem prečo,“ odula sa, ale ešte stále ležala na ňom, čo ho znervózňovalo. „Dáš jej nejaké prachy, k tomu celý dom a je to. Tak sa to bežne robí, nie?“

„Lenže mňa s Ivanou spája spoločný majetok, a ten je to dosť veľký. Ak prídem o jej podiel na biznise, uškodí mi to, chápeš? Vlastní polovicu zo všetkého, myslím tým naozaj všetkého, čo mám. Bez nej by som musel do podniku prijať iného rovnocenného spoločníka. Teda v prípade, ak by chcela vlastné akcie predať. Samozrejme, po tom všetkom nepredpokladám, že by mi to uľahčila.“

„Jednoducho si to zariaď a hotovo. Myslíš, že je pre mňa ľahké odpovedať na kreténske otázky novinárov? Je ti jedno, ako vyzerám v očiach spoločnosti?“

Popravde, bolo mu to jedno.

„A čo moji rodičia? Môj otec vôbec nebol nadšený naším vzťahom. A ešte stále si ženatý.“

Keď spomenula svojho otca, spozornel. Toho v Rusku považovali za jedného z dvadsiatich najbohatších podnikateľov. No a, samozrejme, jeho styky s mafiou boli nepopierateľné. Dokonca sa tým chválila sama Alexa.

Teoreticky: Čo by sa asi tak stalo, keby sa mafiánsky tatko na neho silno nahneval? Odkedy poznal Alexu, bol presvedčený o nevyspytateľnosti Rusov, lenže u nej ho to zabávalo a vzrušovalo. Teraz zapochyboval, či by mal rovnaké pocity aj z nevyspytateľnosti jej otca.

„Dajme tomu čas,“ zatiahol starú dobrú pesničku. „Všetko sa časom vyrieši, neboj sa.“

„Ja sa nebojím,“ zdôraznila to ja, ako keby chcela, aby mu niečo došlo.

„Ty sa mi vyhrážaš?“ usmial sa na svoju milenku v snahe odľahčiť, čo povedala.

„Áno, murko, vyhrážam sa ti. Nie som zvyknutá na odmietnutie a ani si na to nechcem zvykať. So mnou by si sa zahrávať nemal, to ti je dúfam jasné.“

Z ničoho nič sa prejavila tá stránka jeho Alexy, o ktorú sa predtým priveľmi nezaujímal. Rozmaznané dievčatko mocného otca, ktoré vedelo vystrčiť pazúriky a človek tušil, že pri väčšom prehrešku to bude aj viac bolieť. Samozrejme, že niečo také u nej vždy predpokladal, a možno sa mu to aj páčilo, lenže teraz... Naozaj sa mu zdala nebezpečná so svojím presvedčením, že môže mať, čo chce a koho chce. Do čoho sa to vlastne namočil?

Ona však nebola hlúpa, vedela vycítiť emócie, ktoré vyvolávala. Nesmie ho vystrašiť, to nie, a hlavne muž ako on nesmie mať pocit, že ho ulovili proti jeho vôli, inak by sa vzbúril aj za cenu toho, že by musel čeliť hnevu jej otca. Preto pekne pomaly stiahla pazúriky, ako ozajstná mačička, ktorá to tak nemyslela. V duchu zvažovala, ako napraví chybu a čím by mu mohla pomôcť pri riešení jeho manželstva.

Jej túžba vydať sa za Tomáša a získať tak status váženej a zabezpečenej ženy bola silná a nebezpečná pre každého, kto by jej mohol stáť v ceste. Keby nevyrastala v rodine bohatého a v podstate všemocného otca, kde matka bola len akýmsi jeho príveskom, možno by z nej nevyrástla taká mrcha. Lenže pokrivený svet vzťahov, ktoré mala dennodenne pred očami, sa jej tak nezmazateľne vryl do podvedomia, že ani s jej životom to nemohlo dopadnúť inak. Áno, za iných okolností z nej mohla byť milá krásna dievčina so slovanským šarmom a so širokou ruskou dušou, ale nestalo sa tak.

Ľahko si zvykla na to, že za peniaze sa dá kúpiť všetko, a otec jej stále vtĺkal do hlavy svoje životné krédo: Silnejší má väčšie právo na život. Jej submisívnu matku napokon v otcovej posteli vystriedala mladá dravá dievčina, ktorá prišla odniekiaľ z vidieka s jediným cieľom, zaistiť si budúcnosť. Tak prečo by teda ona, Alexa, mala brať ohľad na Ivanu Vidovú? Silnejší má väčšie právo na život...

Pretože bola v zásade priama a vyberala si najkratšiu cestu, usmiala sa na Tomáša a zapriadla:

„Murko, zvážil si aj ďalšiu možnosť riešenia tvojho problému?“

„Akú?“

„Že by si sa nemusel rozvádzať...?“

„Hm, som samé ucho.“

„No... Že tvojej žene by sa mohla stať nejaká veľmi škaredá nehoda, ktorú by nemusela prežiť... To sa dá zariadiť...“

Sebastián Koller sedel pred počítačom, kde si niekoľko minút predtým prehrával rozhovor svojho nad riadeného a okrem toho aj blízkeho priateľa s jeho milenkou. Netušili, že ich niekto nahráva, a teraz bol Sebastián rád, že s nápadom namontovať v Alexinom byte kamery sa Tomášovi nezveril. Robil všetko potrebné pre jeho bezpečnosť, pretože si bol vedomý toho, čia dcéra Alexa je a ako sa veci majú. Tomáš o jeho iniciatíve vôbec netušil a ťažko by mu to bol schválil. Sebastián, priateľ a zároveň šéf ochranky, chcel mať všetko pod kontrolou vrátane Tomášovho osobného života.

To, čo teraz zistil, sa mu nepáčilo. Čakal, že zavrhne Alexin návrh, ale nestalo sa tak. Nepovedal áno, to sa rozumie, že nič také by otvorene nikdy nepovedal, ale ani to nie nepadlo.

Sebastián ho poznal pridlho na to, aby sa nedovtípil, že o niečom takom bude uvažovať. Poznal ho tak, ako ho možno nikto nikdy nespoznal a ani nespozná. Ak išlo o peniaze a o moc, Tomáš bol neľútostný a na ničom inom okrem vlastného blaha mu nezáležalo. Čo sa týkalo jeho vzťahu s manželkou, nemal nijaké ilúzie. Časy, keď Ivana pre manžela niečo znamenala, dávno pominuli.

„On to nakoniec urobí,“ povedal Sebastián nahlas niečo, čo už bolo vopred jasné.

Ak vzniknú nejaké komplikácie a Tomáš sa bude rozhodovať medzi svojím vlastným pocitom bezpečia a životom svojej manželky, vyhrá prvé. Lenže práve to Sebastián nemohol dopustiť, aj keď sám nebol nijaké neviniatko. Urobil, a aj bude musieť urobiť v živote veci, za ktoré by si išiel posedieť na veľmi dlho a neskôr aj do pekla, ale toto sa stať nesmie. Dôvod bol veľmi jednoduchý, on totiž miloval Ivanu Vidovú.

Pred štyrmi rokmi sa vďaka dávnemu priateľstvu s Tomášom a svojim vlastným skúsenostiam prepracoval na šéfa ochranky a v podstate aj pravú ruku veľkého Vida. Kedysi, pre neho teraz už v minulom živote, bol kukláčom a zúčastňoval sa na tých najdôležitejších akciách. Pri jednej z nich ho vážne zranili a neskôr ho systém odpísal.

Bol rád, že predpovede lekárov sa nesplnili a o nohu nakoniec neprišiel, ale zato prišiel o prácu, o povolanie, ktoré bolo zmyslom jeho života.

Zatrpkol a zanevrel na všetko, čomu doposiaľ veril, a keby nebolo Tomáša, ktovie, ako by napokon dopadol. Poznali sa ešte zo školy, aj keď vtedy sa veľmi nekamarátili. Zato teraz, po všetkom, čo za tie štyri roky spolu zažili, ich spájalo silné priateľstvo a hlavne dôvera. Tú dôveru si Tomáš, samozrejme, poistil. Sebastián sa stal vlastníkom niekoľkých akcií jeho obrovskej spoločnosti. Teraz aj on mal záujem na tom, aby jeho kamarát a šéf v jednej osobe bol živý, zdravý a nik ho neohrozoval.

Potrebovali sa navzájom a Tomášovi sa jeho investícia do bývalého kukláča vrátila viacnásobne. Boli jeden s druhým tak veľmi spojení, že zrada neprichádzala do úvahy v nijakom prípade, hlavne pre ich spoločné skúsenosti a skutky po ceste na vrchol moci. Sebastián, pravá ruka Tomáša Vida, nemal o ňom nijaké ilúzie.

Čo ak sa mu zapáči nápad tej ryšavej sučky Alexy? Mohol dvakrát hádať, koho Tomáš poverí inscenáciou „nehody“. A čo potom? Nejde o to, že by niečo také nedokázal, veď bol takpovediac namočený aj do oveľa horších vecí. Lenže Ivana...

Ivanu spoznal, keď aj jej z času na čas poskytoval ochranu, mal to v popise práce. Postupne a proti jeho vôli sa mu dostávala pod kožu. Nebol to rýchly proces, a keď si to uvedomil, bolo už neskoro.

Nežil kvôli nej v celibáte, to už vôbec nie – bol vysoký, tmavovlasý, tmavooký, vyšportovaný a aj nebezpečne príťažlivý. Trochu kríval, čo však ženám vôbec neprekážalo. Ale vzťah s akoukoľvek inou ženou ho len utvrdzoval v tom, čo už vedel. Ivana bola jediná.

Poznali sa dobre, keďže u nich doma trávil veľa času. Vedeli sa rozprávať o hocičom a na veľa vecí mali rovnaký názor. Niekedy si myslel, že aj on sa jej páči. Koľkokrát si predstavoval, ako sa spolu milujú, a tie predstavy boli ako živé. Občas sa prichytil, ako na to myslí v jej spoločnosti a v spoločnosti jej manžela, a tak sa cítil ako zlodej, čím vo svojich predstavách naozaj bol.

„Dopekla!“ zahrešil.

Prvé, čo mu napadlo ako možnosť Ivaninej záchrany, bolo, že tú sučku Alexu odbachne. Potom si uvedomil, že následky by boli katastrofálne a vďaka neobmedzeným možnostiam jej otca by sa skôr či neskôr na neho prišlo.

O tom, že Alexa dostane Tomáša tam, kde ho chce mať, či už vyhrážkami, alebo inak, vôbec nepochyboval. Aj keby Ivana nakoniec ostala vydatá, nemá šancu. Nemá ju ani v prípade, že by sama podala žiadosť o rozvod.

Do hlavy sa mu tichučko vkrádala myšlienka, že keby nebolo Ivany, možno by sa mu žilo ľahšie, lenže... Potreboval ju a akokoľvek pateticky to znie, bez nej by bol svet dosť smutné miesto. Zvykol si na svoju lásku k nej, už to, že existuje, mu dávalo nádej, že možno raz...

Odteraz si bude dávať pozor na všetko, čo sa povie v Alexinej posteli aj mimo nej. No a bude musieť vymyslieť plán, ako zachrániť život, ktorý mu bol taký drahý. Keď už sa raz rozhodol, príval adrenalínu z vedomia možného nebezpečenstva mu urobil dobre. Vedel, že to bude musieť zvládnuť, a čokoľvek sa stane potom, bude v Božej moci.

Plán, ktorý sa už črtal v jeho hlave, mal jedinú chybu, samotnú Ivanu. Aby vôbec vyšiel, ona s ním bude musieť spolupracovať, čo by znamenalo, že jeho slovám o plánoch milencov uverí bez výhrad. Bude toho vôbec schopná?

Tomáš, ktorý sa šťastne dostal z trochu na jeho vkus pritesného objatia milenky, sedel doma pred televízorom a takpovediac hľadel do ohňa, nevnímajúc dianie na obrazovke. Premýšľal.

Až teraz mu začala dochádzať vážnosť celej situácie. Uznal, že stretnutie s Alexou a ich románik mu načisto pomútili myseľ. Dovtedy sa mu nič také nestalo a jasná vec, že si to aj parádne užil, lenže čo ďalej?

Znova si uvedomil, že mu chýba pocit domova, pretože mu ho nemal kto vytvárať. Ivana... Už je to preč, všetko, čo k nej kedy cítil, sa akosi vytratilo. Už niekoľko rokov s ňou žil a aj sa miloval len tak zo zvyku alebo preto, že práve nijakú inú nemal poruke. Ivanu mal rád, bola zábavná a o všetko sa vedela perfektne postarať.

Čo ak predsa len bude chcieť vrátiť všetko späť? Prijal by to, predtým si rozumeli a ako manželka mu celkom vyhovovala. Prečo odmietať zabehnutú rutinu? Nemusel by navyše riešiť záležitosti okolo firmy, nemal by nijaké obavy o peniaze. Ale čo Alexa a jej mafiánsky otec? Veľmi nebezpečné územie, mal si to zrátať už predtým, lenže hormóny a temperamentná Ruska urobili svoje.

Druhým variantom by bola Ivanina smrť... Začudoval sa sám sebe, ako ľahko sa mu na to myslelo, celkom bez zábran. Veď predsa premýšľa nad vraždou niekoho, s kým mal spoločný život viac než desať rokov... Vedel, že normálne by mal mať aspoň výčitky, ale nemal. Nebol teda normálny...

Kedy sa v ňom tá zmena stala? Tomáš vedel presne – bol si istý, že toto bude mať pred očami po zvyšok svojho života a aj na smrteľnej posteli si spomenie na deň, keď zabil svojho vlastného otca. Urobil, čo musel urobiť, tak to vtedy cítil, lenže zároveň stratil rešpekt pred vraždou. Usadilo sa v ňom presvedčenie, veľmi podporované jeho vlastnou matkou, že ktokoľvek ho ohrozí, či už na živote, alebo inak, musí za to draho zaplatiť.

Table of Contents

Titulná strana

1.

Päť mesiacov pred pohrebom

2.

3.

5.

9.

12.