Tatiana Čuperková

Klamár

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Bratislava marec 2013

Copyright © Tatiana Čuperková 2013

ISBN 978-80-89452-64-4

Venované môjmu snúbencovi Petrovi.

Len vďaka tebe som sa naučila znova dôverovať a milovať.

Prológ

Vždy som si myslela, že zlé veci sa dejú zlým ľuďom a dobré dobrým. Že dobré sa dobrým odpláca. Verila som, že darčeky nosí pod stromček Ježiško. Aj keď platí kartou mojich rodičov. Že prírodné katastrofy sú trestom pre iné krajiny a rozprávky majú základ v pravde. Bola som presvedčená, že mne sa nikdy nič zlé nemôže stať, pretože som nepatrila k tým zlým. Nikomu som neublížila, snažila som sa hrať fér, nikoho som neťahala za nos, nemala som rada konflikty.

Keď je človek takto nastavený, nepremýšľa nad tým, že by ho mohlo stretnúť niečo hrozné. Nepripustí si zlo, nešťastie, katastrofu, lebo je vnútorne vyrovnaný, pokojný a myslí pozitívne. Všetko nepríjemné sa mu zdá príliš vzdialené. A keď sa potom niečo také predsa len udeje, nedotýka sa ho to bytostne, dlho-predlho sa nevie postaviť k problému čelom, lebo neverí, že svet je schopný takých vecí. Zlých vecí. Veď tie sa stávajú iným ľuďom. Tým zlým.

Vždy som sa bila do pŕs, že faloš rozoznám na sto honov. Keď mi niekto bude chcieť klamať, prídem na to okamžite. A keby som to náhodou neodhalila hneď, v okamihu precitnutia sa nechceného parazita zbavím. Bez zaváhania. Život je príliš krátky na to, aby sme si ho vypĺňali ľudskou burinou.

Lenže, teoretizuje sa ľahko. Mudrovať pri kávičkách a pri víne, to je také filmové. A jednoduché. V prípade, že sami nebojujeme s bolesťou srdca a so zradou...

Hovorí sa, že múdry človek sa učí na chybách cudzích a sprostý na svojich.

Nebudem sa obhajovať.

Ja som musela byť naozaj sprostá. Robila som jednu chybu za druhou. A ešte som si ich dokázala aj zdôvodniť.

Volám sa Tereza. Vtedy, keď sa začal príbeh, ktorý vám napíšem, som mala dvadsaťšesť rokov. Pochádzam zo stredného Slovenska, no od svojich devätnástich žijem v Trnave. Vyštudovala som v meste vysokú školu a napokon som sa tu aj usadila.

Mám veľmi pohodový život.

Skvelú rodinu, priateľov, zaujímavú prácu. Jediné, čo mi v živote chýbalo, bola skutočná láska.

Nikdy som nemala dlhodobý vzťah.

Kratučké romániky nepočítam, tých bolo pár. Ale nič vážne.

Keď som na skutočnú lásku konečne narazila, dopadla som tvrdo na zem.

Vlastne je to inak.

Vtedy som si len myslela, že je to skutočná láska. Žiaľ, žila som v tom presvedčení pekelne dlho.

1. kapitola

Marec

Nekráčalo sa mi najlepšie. Po celom dni som bola unavená, malátna a prsty na nohách, uväznené v elegantných lodičkách, sa bolestivo tlačili jeden na druhý. Lenže kým budem žiť, budem nosiť topánky na vysokých podpätkoch. Aj za takúto cenu. Už pri kúpe tohto páru som vedela, že mi dá zabrať viac ako iné. Ale veľmi ťažko som mohla odolať. Sivé lakované, s okrúhlou žltou špičkou a s masívnejším podpätkom. Z výkladu super drahého obchodu na pešej zóne na mňa kričali, že sú tam pre mňa. Musela som ich mať. Bez ohľadu na cenu a veľkosť. Mala som pocit, že bez nich môj outfit nebude nikdy dokonalý.

A teraz som trpela. Super dokonalé topánky ma otláčali hlavne na malíčkoch. Bola som presvedčená, že som o ne prišla niekde medzi galantériou a predajňou s hudobnými nosičmi. Kráčala som z práce cez trnavské Trojičné námestie. Okolo Hrubého kostola a cez lavičku by som to domov nemala ďaleko. Pár minút svižnej chôdze a mohla som sa oslobodiť a potichu stonať pri návrate citu do prstov. Ale to by bolo veľmi jednoduché. Napriek únave a bolesti som po mačacích hlavách na námestí automaticky zamierila do kaviarne.

Najlepšej v meste.

Už zvonku lákala príjemným vzhľadom v starom štýle. Žiadny chróm, plast a výrazné farby. Skôr kovanie a drevo. A vnútri atmosféra tepla. Pohodlia. Príjemná hudba a obsluha akoby z minulého storočia. Na stenách čiernobiele fotografie svetoznámych hercov z čias, keď ešte vo filmovom priemysle bolo skutočné herecké umenie na prvom mieste. Na niektorých fotografiách vynikali autentické podpisy bývalých hviezd. Aj vôňa samotného interiéru držala ľudí na stoličkách a v kreslách dlhšie. Pre rozvoj biznisu to bol dobrý ťah.

„Nazdar, krásavica. Hneď sa ti venujem.“

To bol Erik, môj dlhoročný kamarát a majiteľ kaviarne. Sadla som si na barovú stoličku a automaticky začala zobkať arašidy nasypané v miske. On niečo ťukal do pokladnice, ktorá bola naozajstným pokladom. Starožitná so zlatým kovaním. Mal ju len na okrasu, neprešla by prísnymi kontrolami daňového úradu. Denne sa ju však snažil úplne sfunkčniť a vliať do nej nový život. Aj teraz. Keď doťukal, čo potreboval, porovnal si výsledné číslo s tým, čo mu ukazoval displej malej modernej pokladnice, a zhlboka si vzdychol.

Sumy mu zjavne nesedeli.

Potom sa pozrel na mňa.

„Vždy boli mojou slabosťou topánky?“ opýtala

som sa namiesto pozdravu. Neváhal dlho s odpoveďou, len sa naširoko usmial.

„Posledných dvadsať rokov určite.“

„Mám v nich celý svoj majetok.“

„A ešte v kabelkách.“

„Aj v kabelkách?“

„Si nimi posadnutá.“

„Všetci máme nejakú úchylku,“ pozrela som sa úkosom na značkové okuliare, ktoré mal ležérne zastrčené za tričkom.

Značkového, ako inak.

„Tam je zas môj majetok,“ usmial sa a podal mi pohár bieleho vína. Ak som sa po práci zastavila v jeho kaviarni, vždy som pila to isté. Bol to rituál. Alebo niečo podobné. S chuťami som nehazardovala. Pila som a jedla osvedčené veci. Experimenty u mňa neprichádzali do úvahy.

„Čo sa chystáš robiť cez víkend?“ spýtal sa, zdvihol pohár a hľadal na ňom neviditeľné šmuhy. Vždy to tak robil.

„Ležať, piť kávu a čítať knihu.“

„Nerobila si to minulý víkend?“

„Asi sa mi to páčilo, keď si to chcem zopakovať.“

„Celibát je pre staré a škaredé.“

Mimovoľne som sa pozrela do zrkadla na stene. Polodlhé hnedé vlasy som mala upravené s milimetrovou presnosťou. Jemné líčenie mi vydržalo celý deň. Oblečené som mala sivé šaty, na nich sivý kabát so žltým šálom. Na nohách tie úžasné topánky nevhodné na marec, ale vhodné k mojim šatám. Spokojne som prikývla.

„Mám asi prestávku alebo čo,“ dávala som si dole kabát.

„Myslíš veľkú prestávku?“

Napila som sa vína.

„Nie je materiál.“

„Žiadny nehľadáš.“

„Dobre vieš, že nie som typ, čo loví.“

„Ty loviť nemusíš. Vedel by som ti ukázať hneď troch chlapov, ktorí ťa vyzliekajú pohľadom.“

„Hej, preťahovačov je na svete dosť.“

Moje skúsenosti s chlapmi by sa dali spočítať na prstoch jednej ruky. Bola som niečo ako vzťahová panna a vôbec som sa za to nehanbila.

„Prečo si myslíš, že všetci chlapi sú preťahovači?“

„Lebo sú. Na túto tému nemusíme ďalej debatovať.“

„No veď nemusíme,“ povedal sladko.

„Ty sa na to pozeráš inými očami.“

„Vďakabohu,“ uškrnul sa a pokračoval v leštení pohárov. „Dnes máš nejaký krivý krok. Čo sa ti stalo?“

Zdvihla som nohy do vzduchu a ukázala mu nové topánky. Vyzerala som pri tom ako olympijská gymnastka pri zostave na kladine. Erik pobavene žmurkol.

„Už chápem.“

„Obuj si ich na celý deň, potom pochopíš.“

„Pre krásu sa trpí.“

„A ešte ako. Ale keď ich dám dole, už ich neobujem. Takže si nohy trochu uvoľním a potom sa pustím na zvyšok krížovej cesty.“

Erik sa zasmial. Odpil si z obrovskej šálky, ktorú mal postavenú na barovom pulte. Neštandardne na muža miloval kapučíno a dokázal ho vypiť na hektolitre. Čistá čierna káva mu veľa nehovorila. Teda ak si ňou neliečil opicu.

„A čo hovoríš na tamtoho?“ ukázal hlavou na chlapíka sediaceho samého pri stolíku. Pofajčieval, pil kávu a niečo si intenzívne zapisoval. Nevyzeral zle. Hnedé krátke vlasy, upravený, športová postava. Zdvihol hlavu od papierov a naše oči sa stretli. Mal ich neuveriteľne milé. Sympaťák. Rýchlo som uhla pohľadom. Jemný úškrn na jeho tvári som však ešte stihla zachytiť.

„Nikdy som ho tu nevidela...“

„Asi bude z kategórie nepreťahovačov,“ pobavene prehodil Erik. Do kaviarne vošla so smiechom skupinka ľudí. Doniesla so sebou studený vzduch, ale aj dobrú náladu.

„Idem domov,“ náhle som sa postavila a vliala do seba posledné kvapky vína. Jednou nohou som už bola preč z kaviarne a mysľou vo vani plnej peny. „Tak toto je rýchla návšteva. Ani poriadnu škodu si mi tu nespravila,“ Erik čakal, kým sa skupinka usadí, aby k nej mohol vyštartovať.

„Nefňukaj, veď ešte nie je koniec sveta.“ Na pult som položila bankovku a na seba znova navliekla kabát.

„A čo pánko s cigaretou?“

„Čo s ním?“

„Necháš ho odísť?“

„Erik!“

„Len sondujem, aká veľká je tá tvoja prestávka.“ Pokrčila som plecami.

„Tak mi vypýtaj číslo.“

Nemyslela som to vážne, aj Erika to zaskočilo, pobavene zažmurkal. Vedel, že toto nie je môj štýl. „Ja?“

„No a?“

„Nešibe ti?“

„Vždy mi šibalo. Maj sa,“ poslala som mu bozk

a už ma nebolo. Išla som si odtrpieť zvyšok ťažkej cesty so širokým úsmevom na perách. Lebo pre krásu sa trpí. Ako povedal Erik a hovorila múdrosť našich starých mám.

Ten marec už navždy zostane v mojej pamäti. Vtedy sa začali diať v mojom živote veci, o ktorých som dovtedy ani len netušila.

Maximálne tak čítala v ženských časopisoch. V rubrike Doktorka Dana radí...

Domov som prišla krátko pred siedmou. Na ľudí na uliciach už dávno číhala tma. Mesto dýchalo vzduchoprázdnom. Nikto ešte takto skoro na jar netúžil po dlhých prechádzkach. Vyzliekla som si kabát nasiaknutý večerným chladom a vlhkom. Moja najlepšia kamarátka Ala sedela pred televízorom a so sústredeným výrazom na tvári si šmirgľovala päty pemzou. Bola komická a neodolateľná zároveň. Tento tradičný piatkový rituál nesmel v jej repertoári chýbať. Život slobodných a osamelých žien mal svoje pravidlá. Keď nebol v piatok žúr, nastupovala starostlivosť o telesné schránky.

„Brúsiš?“

„Hej,“ prikývla.

„Aj ja budem musieť,“ klesla som do kresla.

„Dnes ma každý krok bolel ako Malú morskú pannu, keď začala chodiť.“

Ala ani nezdvihla oči.

„To tie drahé sivé?“

„To tie drahé sivé, moja.“

Chápavo prikývla a pokračovala v činnosti.

Pohybovala som prstami na nohách, aby som ich znova prekrvila, a slastne som pri tom zavzdychala.

„Čo pozeráš?“

„Papriku...“

„Ten kanál o varení?“

„Hej.“

„Prečo? Nedá sa prepnúť?“

„Chcem urobiť večeru aspoň teoreticky.“

„A čo budeme mať?“

„Neviem. Niečo cestovinové. Je tam aj mäso.

A veľa zeleniny.“

„Nejako si sa rozšupla!“

„Doprajem ti,“ usmiala sa.

Chvíľu bez pohybu sledovala obrazovku a potom sa s veľkým zápalom pustila do šmirgľovania druhého chodidla.

Ala bola skvelá. Vtipná, pohotová a ochotná. S dlhými blond vlasmi, postavou venuše, so šibalským pohľadom a sexi medzierkou medzi zubami. Najbútľavejšia bútľavá vŕba, keď bolo treba. Vždy pripravená byť dobrou kamarátkou. V radosti aj smútku. Bez sľubov pred oltárom, bez zbytočných otázok.

„Nalej aspoň víno, keď už nepomáhaš v kuchyni,“ zavelila a pokračovala v práci.

Zasmiala som sa.

„Biele alebo červené?“

„To je jedno, len nech je to alkohol.“

Zdvihla som sa a o chvíľu som mala v rukách dva poháre s dobre vychladeným bielym vínom. Vždy sme mali nejaké v chladničke.

Vždy.

Jeden pohár som jej podala, štrngli sme si a ja som si odpila.

„Vidíš toho malého plešatého bruchatého kuchára?“ ukázala prstom na televízor.

„Toho s tučnými prstami?“

„Toho.“

Prikývla som. Akože ho vidím.

„Páči sa mi,“ napila sa aj ona.

Zhrozene sme na seba pozreli.

„Potrebujem sex,“ povedala. „Veľmi súrne. Inak spravím nejakú hlúposť.“

„Dúfam, že ho nechceš odo mňa,“ odpovedala som rovnako dôrazne.

„Nie si môj typ.“

„Som horšia ako ten kuchár?“

„Ešte mám časovú rezervu.“

Vypila víno na dúšok a s posunkom smerujúcim do kuchyne mi ho podala do ruky. Bol čas na druhé kolo.

Byť single nie je žiadna katastrofa. Naopak. Má to veľa-preveľa výhod. Horšie je byť single a bez sexu. Aj takého šup sem, šup tam, niekde na žúre. Dlhodobo je to nanič. Na posledné splynutie, prepletenie tiel, spotenú pokožku a zrýchlený dych som si pamätala už len veľmi matne. Pomaly som sa dostávala do štádia, že som si slovo sex musela najskôr vygoogliť, aby som vedela, čo vôbec znamená. Dnes už celkom pokojne. No na začiatku, tesne po tom, ako som sa rozišla s niekým, kto mi ho pravidelne poskytoval, to bývalo horšie. Asi viete, aké to je, keď sa naučíte na niečo príjemné, rozdávajú vám to priehrštím a potom akoby uťal. Náhle to zmizne. Bez varovania.

Ale dobre, časom som si zvykla. Čím viac týždňov pribúdalo, tým som bola vo väčšej pohode. So svojím životom som začínala byť vyrovnaná. Mala som dobrú prácu, prenajatý byt s Alou, skvelých priateľov, ak som mala chuť ísť medzi ľudí, vždy bolo kam a s kým. Netvrdím, že by som neprijala frajera. Nový vzťah by nebol na škodu. Pred pár dňami som oslávila narodeniny, a keď sfúkavate sviečky na torte, prepadne vás na okamih túžba po skutočnej láske. Po takej, o akej čítate v zamilovaných knihách a akú vidíte v romantických filmoch. Túžila som po nej, ale nenaháňala som sa za ňou.

Skôr som po nej len poškuľovala. V divadle, v kine, na športových podujatiach, u Erika v bare. Nikdy som jej nešla oproti. Vyčkávala som, že na mňa sama narazí pri množstve spoločenských akcií a stretnutí, ktoré som musela v rámci svojej profesie týždenne absolvovať. Nevyvíjala som žiadnu aktivitu, čakala som, že do mňa vrazí ako pri veľkom tresku, ale bez vedľajších negatívnych účinkov. Dúfala som, že bude spaľujúca a nezabudnuteľná.

„Doma ti na dvere nezaklope,“ hovorieval mi Erik, keď som sa rozhodla znova stráviť popoludnie s hrdinami skvelej knihy pod dekou.

S ružovými okuliarmi na nose.

Nenávidela som ho za tú vetu.

Pretože mal pravdu.

„Stretávam sa s mužmi denne. V tom množstve sa raz musí objaviť pravý.“

„Nehľadal by som hneď pravého. Dopraj si nejaké generálky.“

„Už nechcem milovať nanečisto.“

„Udrží ťa to v strehu.“

„Netlač na mňa.“

„Netlačím, len ti chcem dobre.“

„Keď to má prísť, tak to príde. Potrebuje to len čas.“

„Koľko času?“

„Erííík!“

„Láska praje pripraveným, moja drahá,“ usmial sa na mňa milo a ja, hoci som s ním súhlasila, som pokrútila hlavou:

„Budem čakať na toho pravého tak dlho, ako bude treba.“

Nevedela som, či presviedčam jeho, alebo seba.

O tom, že som pokojná a že mi je jedno, kedy sa objaví ON.

Mala som oči otvorené dokorán.

Keby sa ON predsa len niekde objavil. Lebo ON mohol byť skutočne hocikde.

V ten večer pred spaním som dávno zabudla, že som sa zastavila u Erika v kaviarni. Aj na to, že tam bol sympaťák s pekným pohľadom a so sexi jamkou na brade. Takých fešákov, čo sa na pár sekúnd mihli mojím životom a potom definitívne zmizli, bolo.

Ale esemeska, ktorej ostrý zvuk ma v tichu, v ktorom som zaspávala, vyľakal, ma vrátila o pár hodín späť.

Bola od Erika. A jej obsah ma prekvapil. Písal:

Ďakujem ti. Vyzeral som ako bukva. Ak to číslo nepoužiješ, skončil som s tebou...

A na záver správy bolo pripojené telefónne číslo priradené k menu Martin.

Srdce sa mi splašene rozbúchalo. Keby malo tú možnosť, určite by mi vyskočilo z hrude. Pozerala som na svietiaci displej mobilu a cítila som, ako ma zaliala červeň. Chytala som farbu pivónie. Nebol to môj štýl zoznamovania sa a zrazu som nevedela, čo robiť.

No trapas.

Sadla som si na posteli a rukou som si automaticky upravila vlasy. Takže kocky sú hodené. A ďalší krok je na mne. Zvláštne, ani mi nenapadlo, že by som to číslo nepoužila. A sucho v ústach svedčilo o tom, že som to nebrala na ľahkú váhu. Fakt som mala záujem. Išlo to mimo môjho racia, bolo to vo vnútri, moje konanie riadili chemické reakcie, ktoré sa záhadným spôsobom spustili a ja som ich nevedela vedome zastaviť.

Bez toho, aby som o tom dlhšie premýšľala, som si ho do mobilu uložila pod menom Martin Kaviarenský. Pozrela som na hodiny a zvažovala možnosti.

Napísať mu hneď? Zajtra? Vôbec?

To tretie som zavrhla.

Asi bude lepšie vyspať sa na to celé. Nech si nemyslí, že som z neho hotová a volám, hneď ako sa ku mne dostane jeho číslo. Tak sa to má. Hneď od začiatku chlapovi ukázať, že záujem tu síce je, ale nie je to nič, kvôli čomu by sa pohol svet. Presne takto sa to píše v múdrych knižkách, ktoré píšu ženy päťkrát rozvedené niekde v Amerike. A ostatné zúfalé ženy ich čítajú, riadia sa podľa nich, rozvádzajú sa a potom ešte zúfalejšie kupujú nové a nové pokračovania...

Sychravé, hnusné ráno. Drobné kvapky dažďa vytrvalo bubnovali na okno aj na parapetnú dosku.

Vytiahla som si paplón vyššie k ušiam, chcela som ešte driemať. Nemala som chuť vystrčiť ani prsty na nohách. Ani otvoriť oči. Aj bez toho som vedela, že za oknami je deň ako stvorený na čítanie knihy, pitie čaju a počúvanie dobrých cédečiek. Od svojho pôvodného plánu som nemienila ustúpiť.

„Máš tu smrad,“ Ala nepotrebovala dlhé úvody. Predtým mi s hrmotom otvorila dvere na izbe a ležérne sa oprela o zárubňu. Tvárila sa spokojne ako mačka nad miskou mlieka. Prezlečená z pyžama, učesaná a s varechou v ruke. Určite bola hore od skorého rána. Hoci bola sobota.

„Au,“ zakňučala som.

„Vstávaj.“

„Je víkend.“

„Je skoro poludnie.“

„Čas je relatívny.“

„Neodvrávaj. Vyvetraj si. Prezleč sa. Poď jesť,“

vydávala príkazy ako robot. Z kuchyne zavanula vôňa čerstvého leča.

„Ty si varila?“ vyvalila som na ňu oči. Prekvapene.

„Zohrievam, čo doniesla mama. Pohni zadkom.“

O pár minút som už poslušne sedela za stolom. V domácom úbore, s umytou tvárou a zubami. Okrem jedla ma na stole čakala aj horúca káva.

„Keby si bola chlap, držím sa ťa zubami-nechtami,“ pochválila som ju s plnými ústami. Lečo bolo výborné a aj správne dochutené.

„Ak si môžem nechať svoje priezvisko, pokojne sa za teba vydám,“ povedala Ala okamžite.

„Teba chuť na sex neprešla, čo?“ zasmiala som sa.

„Stupňuje sa to.“

„Daj si cigaretu.“

„Už sa stalo.“

„A nič?“

Pokrútila hlavou.

„Stále mám chuť.“

Zvyškom čerstvého rožka, ktorý sa nejakým zázrakom dostal do našej spoločnej domácnosti, kým som spala, som povytierala zvyšok leča z taniera. Prázdny som ho od seba odsunula, odgrgla som si a pritiahla k sebe hrnček s kávou. Ešte bola teplá a neskutočne dobre voňala.

„Dokonca sa to stupňuje,“ zopakovala Ala viac pre seba ako pre mňa.

Nahlas som si odpila kávy.

Jej chuť mi zostala na jazyku a vôňa sa okamžite drala nosnými dierkami k mozgu. Slastne som zapriadla a vyhnala tak zo seba aj posledné zvyšky ospalosti.

Mala som dobrú náladu. Moje srdce bolo plné kamarátskej lásky. Otvorené, čisté, bez veľkých škrabancov a jaziev zo zrád.

„Neskúsiš to s Erikom?“ usmiala som sa. „S Erikom?“

Mykla som plecom.

„Ako prvá pomoc nemusí byť zlý.“

„Čo ja viem? Erik?“

„No, moja, v stave núdze spávajú ženy so Shrekmi, ja ti ponúkam fešáka ako lusk.“

„Fešák je, o tom potom,“ prikývla.

„Navyše je zodpovedný, sebestačný a stíha tvoje tempo.“

„Nevieš nič o mojom posteľnom tempe.“

„Myslela som tvoje životné tempo.“

„Ale ja chcem niekoho do postele, nie na život.“

„Niektoré vzťahy sa začínajú v posteli.“ Ala razantne pokrútila hlavou.

„Erik je príliš pekný. Je skoro dokonalý. Vždy lepšie upravený a oblečený ako ja. Mala by som pri ňom depky ako sviňa a žrala by som len zeleninu.“

„Zlatko, ale ty ješ len zeleninu,“ usmiala som sa na ňu sladko. „Dnes k nej máme ešte vajíčka, lebo je sobota,“ ukázala som na lečo.

„Zasraté módne trendy, “ hodila rukou. „Nemyslím si, že by Erik v tebe vyvolával takýto pocit. Dopriala by som mu skvelú ženskú. Tak ako tebe skvelého chlapa. Hodíte sa k sebe.“

„Opakujem, chcem sex, nie frajera,“ zívla Ala a slastne sa pretiahla. „Ešte by sa Erik namotal a máme problém.“

Veselo sa zasmiala na vlastnom fóre a začala zbierať špinavé taniere.

Ja by som frajera prijala, napadlo mi a okamžite sa mi vynorilo číslo, ktoré mi Erik večer poslal.

Naberiem vôbec odvahu na to, aby som zavolala?

Nie je to zlé znamenie, že robím prvý krok ja?

A keď ho neurobím, nie je to premrhaná šanca?

Plynule, počas debaty o Alinom neutíšenom sexuálnom apetíte, som sa dostala ku krátkemu stretnutiu s Martinom Kaviarenským. Teda, stretnutie asi nebolo to správne slovo. Veľmi farbisto som opísala pár momentov, ktoré nás na chvíľu spojili. Teda, tých pár sekúnd.

„Ty máš jeho číslo? A na čo čakáš?“

„Je čudné, aby som ho oslovila prvá.“

„Ale, prosím ťa,“ mávla rukou, „je dvadsiate prvé storočie. Muži chodia na manikúru a holia si podpazušie. Je normálne, keď žena balí chlapa.“

„Ala!“

„Ako ťa môže osloviť on, keď nemá tvoje číslo?“ rozhodila rukami. „Navyše, čo si dnes nevybavíš sa ma, to nemáš,“ dodala a zo stola začala zbierať omrvinky. „Keby nechcel, tak Erikovi to číslo nedá. Erikovi! Na jeho mieste by som sa bála, či si to číslo nepýta pre seba.“

Zasmiala som sa. Ala verne reprodukovala Erikove slová.

„Si hrozná.“

„Len žijem v realite.“

„Nemôžem dať na tvoj názor, teraz z teba hovoria hormóny. Išla by si na rande s kýmkoľvek.“

Pokrútila hlavou.

„Išla by som do postele s kýmkoľvek, moja. To je rozdiel.“

Pustila vodu a pomalými pohybmi začala umývať riad.

Sedela som s hrnčekom kávy v rukách a spýtavo na ňu pozerala.

„Ak sa ti páčil, do toho,“ pobádala ma. „Chlapi sa míňajú. Všetci normálni sa už ženia.“

„Myslíš?“

„Viem.“

Ešte som to chvíľu naťahovala. Aj keď som vedela, čo spravím. Vlastne som nemala čo stratiť. Teda, vtedy som si myslela, že nemám čo stratiť. A pritom – nie je krádež viery v ozajstnú lásku najväčším zločinom, ktorého sa voči vám môže dopustiť druhý človek?

Po pár minútach vnútorného boja som sa rozhodla. Išla som si do izby po mobil a napísala esemesku chlapovi, o ktorom som absolútne nič nevedela.

Pri jej odosielaní som zavrela oči.

Ahoj, Martin, ďakujem za číslo. Nabudúce môžeme dumať nad papiermi pri káve spolu. Tereza.

Mala som pocit, že je to vtipné aj slušné zároveň. No len čo som správu odoslala, bolo mi jasné, že vtipná vôbec nie je.

Bola trápna. Strašne trápna. Aj Ala sa čudne zatvárila, keď som jej ju prečítala.

Zúrivo som ťukala do červeného gombíka, akoby som tú správu vedela vrátiť späť, ale displej sa mi vysmial potvrdením o doručení adresátovi. Začervenala som sa. Sama pred sebou.

Odpoveď prišla prekvapujúco rýchlo.

Kávu si rád vypijem kedykoľvek.

Odľahlo mi. Super. Prsty mi šikovne behali po klávesnici.

Si kávový závislák?

Ďalšia trápna správa. Čo to so mnou je? Ala zdvihla obočie.

„Nechceš sa so mnou poradiť?“

Pokrútila som hlavou.

„To by bolo o tom, v ktorej polohe ma kedy skláti.“

„Aspoň by to bolo k veci.“

Zapípala odpoveď.

Je to príjemné afrodiziakum.

Ala sa víťazoslávne usmiala.

„Vidíš? Aj on myslí na sex. Všetci myslíme na sex.“

„Len tí, čo ho nemajú, naň myslia.“

„Aj tí, čo majú zlý sex, naň myslia. Potrebujú sa od neho odpútať.“

„Tento, dúfam, nemá sex.“

„Opýtaj sa ho na to.“

„Ala, si nepoužiteľná, vieš to?“

„Zbytočne míňaš peniaze na cukrovinky. Vždy ide o sex.“

Odpísala som.

Používaš cudzie slová, milé.

Odpoveď prišla znovu okamžite.

Našiel som ho teraz v slovníku ☺.

„Chlap, čo používa smajlíkov, je podozrivý.“ To bola Ala.

„Aj na sex?“

„Nie, na vzťah.“

Takže máš aj slovník?!

Mám ním podložený stôl... Si domáci majster. Aj to je milé.

„Na toto ma už nepotrebuješ,“ zatvárila sa Ala naoko otrávene a zmizla vo svojej izbe.

Usmiala som sa.

Sladko.

Správy sa množili, čas utekal. Pristihla som sa pri tom, ako ma zalieva príjemné teplo a ako mi z tváre neschádza hlúpy výraz. Sobotňajší upršaný deň odrazu nadobudol nový rozmer.

Knihu som ani len neotvorila. Iba som chodila po byte s mobilom vo vrecku, tancovala som do rytmu pesničiek znejúcich z rádia a čakala na signál, že ma na displeji čakajú písmenká.

Často si pýtate čísla neznámych chlapov?

Pravidelne, ale chytili ste sa len vy. Čo ste zúfalý?

Ani nie, ale celkom slušne očarený.

To bol asi kompliment.

To si píšte, že bol. Kompliment pre najkrajšiu ženu, akú som vo svojom živote stretol.

Trochu kaleráb.

Zelenina je zdravá.

Naťahovali sme sa celý deň a oboch nás to bavilo. Očividne. Ala večer zmizla, nie preto, že by mala dosť môjho rumenca na lícach, ale preto, že mala dosť svojho celibátu. Na konci toho dňa som stála na začiatku niečoho, čo mohlo v budúcnosti vyzerať ako vzťah. Dlho som sa tak necítila.

Ľahko.

Úžasne.

To neznáme v nás ma lákalo.

2. kapitola

Asi to bude znieť čudne.

Zamilovala som sa. Nie, nie je čudné zamilovať sa. Čudné je nestretnúť sa s tým človekom, nerozprávať sa s ním a zamilovať sa. Mne sa presne toto stalo. Myslela som na neho v jednom kuse, nebola som schopná na nič sa sústrediť, ku každému som bola dobrá a u každého som videla len pozitíva. Typické znaky ranej zaľúbenosti... Najbližší voľný termín na rande sme našli až o šesť dní. Martin nežil v Trnave a rovnako ako ja bol pracovne zaneprázdnený. A tak sme si cez deň posielali esemesky a po nociach telefonovali. Esemeskovanie malo svoje čaro. Správy prichádzali, vždy keď som na neho intenzívne myslela, a ja som v tom nachádzala znamenia, že patríme k sebe. Jasné, že žiadne signály neprichádzali, mala som ho v hlave stále, takže mi mohol písať aj o polnoci a bola som pripravená.

Bolo to neuveriteľne sexi.

Tie dvojzmysly, pekné slová, nedočkavosť, nádej. Keď sme sa spolu po nociach virtuálne spoznávali, mávala som triašku. Obavy a vzrušenie sa vmiesili do jediného pocitu, a ten sa prejavoval miernym chvením. Počúvala som jeho hlboký hlas a jeho slová som si v hlave stále prehrávala. Vraj si ma všimol okamžite.

Páčila sa mu moja suverenita.

Zabával sa na mojom pohľade.

Som veľmi príťažlivá.

Mám najúžasnejší zadok!

Chápete? Môj zadok, o ktorom som si myslela všeličo, len nič romantické, urobil dojem. Takého chlapa si musím nechať.

Odpočítavala som dni, ktoré chýbali do nášho stretnutia, a medzitým som levitovala desať centimetrov nad zemou. Nepreháňam. Po ulici som nekráčala, ja som sa nadnášala. Hodila by som sa do Biblie...

Zároveň som mala na tvári ten pripečený výraz, ktorý máte len v dvoch situáciách.

Keď ste tesne pred sexom.

Alebo tesne po ňom.

„Páčiš sa mi,“ zasmial sa Erik, keď som sa po pár dňoch znova usadila na barovú stoličku. Znova sa pokúšal naštartovať starú pokladnicu a znova mu to nešlo. Ticho hrešil.

„Aj ty mne,“ odpovedala som s úsmevom. S tým pripečeným úsmevom.

„Mám na mysli to, ako sa tváriš.“

„Ako sa tvárim?“

„Tváriš sa tak, že mi je jasné, že to telefónne číslo bolo správne.“

„Bolo správne,“ usmiala som sa.

Zastavil sa uprostred márneho ťukania do starej pokladnice. Zdvihol hlavu a pohľadom ma nabádal do ďalších slov. No ja som nič nehovorila. Len som sa pripečene usmievala. Ako pribrzdená. Tento výraz mi neschádzal z tváre ani počas noci. Som o tom presvedčená. Inak by som sa ráno nebudila s bolestivým kŕčom v oblasti úst.

„To je všetko, čo mi povieš?“ pobavene zdvihol kútiky úst.

„Načo slová, keď je všetko jasné?“

„To je všetko? Po tom, čo som pre teba urobil?“

„Nepreceňuj sa, dobre?“

Rozosmial sa a pokrútil hlavou. Poznal ma. Vedel, že som spokojná, a viac nevyzvedal. Jednak preto, že to nemal v povahe, a jednak preto, že vedel, že o pár minút mu aj tak všetko vyzvoním sama. Držať jazyk za zubami nebola moja silná disciplína.

A vlastne som ani nechcela nič tajiť. Mala som plné srdce lásky. K človeku, ktorého tvár som si vybavovala veľmi hmlisto. Ale zato jeho hlasu som mala plnú hlavu. Nebláznila som. Bola som pobláznená.

„Je odo mňa starší o tri roky. Pôvodne pochádza z východu, ale už pár rokov pracuje v Bratislave. Má sestru a synovcov. Venuje sa futbalu. A má skvelý zmysel pre humor.“

„Takže futbalista s krivými nohami?“

„Erik!“

„Veď ťa len naťahujem.“

„Vyzerá naozaj veľmi fajn.“

„Želám ti to.“

„Jediné, čo mi nejde do hlavy, je fakt, že je slobodný.“

„No a čo, keď je?“

„Niečo musí byť divné na chlapovi, čo má takmer tridsať a je bez záväzkov,“ povedala som nahlas.

„Ja mám tiež tridsať a som bez záväzkov.“

„O tom hovorím.“

Erik sa znova pousmial. „Prečo hľadáš problém tam, kde nie je?“

„Pretože to my ženy tak robíme. Analyzujeme, špekulujeme, tvoríme si scenáre. V hlave máme nacvičených milión dialógov. Potrebujeme byť pripravené na všetky životné situácie.“

„A zakaždým vyplakávate, pretože my prídeme s niečím novým, čo ešte nepoznáte.“

„Presne tak!“ zvolala som.

„A potom, prečo som stále slobodný...“

„Tento chlap rozpráva bez problémov o svojich citoch a pocitoch.“

„Veď tak to máte rady, nie?“

„Áno, ale hneď?“

„Bože, ty si stále nespokojná.“

„Nie, len je to divné. Neverím, že môže byť tak veľmi zaľúbený z dvojsekundového pohľadu a niekoľkých telefonátov.“

„Veď aj ty si. Pozriem a vidím. Keď sa budeš takto usmievať ešte pár dní, odveziem ťa na urgent do Pezinka.“

„Lenže ja som žena. Od nás sa očakáva, že sa nám okamžite zapália lýtka,“ odporovala som. „My sme také. Emotívne. Chápeš?“

Erik predo mňa postavil pohár s vínom.

„Nestretávaj sa s ním, keď ti niečo prekáža.“

„Neprekáža mi to, len sa mi to zdá divné,“ odpovedala som rýchlo a zagánila som na neho. Môj najlepší kamarát pokrčil plecami.

„Nuž, asi je to naozaj láska, keď ho chceš aj s krivými nohami.“

Popravde, chcela som sa s ním stretnúť čo najskôr. S Martinom Kaviarenským. S mužom, ktorý nevošiel len pod moju kožu, ale aj do môjho srdca. V skutočnosti by sa mi celkom páčilo, keby vošiel ešte niekde inde, a v predstavách som sa už videla ležérne pohodená na jeho posteli. V tej najlepšej spodnej bielizni a s nohami hladko vyholenými.

Chcela som si k nemu privoňať. Bez toho, aby som si zničila mejkap. Ten mal vydržať všetko. Aspoň tak to sľuboval výrobca. Za tie prachy by veru mal! Pri mojom poslednom sexuálnom vystrájaní sa mi rozmazala maskara a vyzerala som ako Alice Cooper na vrchole slávy. Teda, mínus tie vrásky.

Asi to nebol vábny pohľad. Našťastie, chlapíkovi sa po akte odkrvil mozog a vzácna tekutina mu z hlavy odplavila estetické vnímanie. Okrem iného...

„Rozdávaš si to s ním nadivoko?“

Z myšlienok ma vytrhla nelogická Erikova otázka.

„Čo?“

„Prestaň sa tváriť ako tesne pred orgazmom. Ruší ma to v práci.“

„V akej práci?“ poobzerala som sa okolo seba. Kaviareň zívala uprostred pracovného týždňa prázdnotou. Vždy sa začala napĺňať až po štvrtej popoludní. A potom praskala vo švíkoch ešte aj o jednej v noci. Erik to nazýval šťastný nočný apetít. Vďaka nemu sa jeho podniku darilo nadštandardne dobre.

„Bez zbytočných komentárov,“ zdvihol varovne prst. Súhlasne som prikývla a mlčala som.

Erik bol skvelý chlap. Vysoký, s dobrou postavou, polodlhými špinavoblond vlasmi v štýle Bon Joviho. Mal jamku na jednom líci a nádherné zelené oči. Bol to typ, za ktorým sa žena na ulici otočí. On si bol toho vedomý, ale pokiaľ nemusel, tak to nezneužíval.

Zvláštne. Napriek tomu, že sme si výborne rozumeli, nikdy sme nevytvorili pár. Pritom bol priam ideálnym mužom. Ani po rokoch priateľstva som nenašla na ňom zlú vlastnosť.

Kedysi dávno sme sa spoločne opili. Klasický scenár. Ja som sedela za barom a nadávala na nejakého chlapa. Erik mi nalieval a zo solidarity pil spoločne so mnou. Veľa a rýchlo. Videla som, ako čašníčka, čo s ním bola v zmene, volá ďalšej, čo mala voľno, aby došla, lebo Erik už nepracuje...

Ešte pred polnocou sme boli na šrot.

Odplazili sme sa rovno k nemu domov. Erik chcel zapôsobiť, rozrazil dvere ako gangster, pričom spadol na dlážku. Ja som vplávala do jeho bytu ako ruská primabalerína. Cestou k nemu som však, netuším ako, stratila jednu topánku, a tak som vyzerala ako čokoľvek, len nie ako ladná baletka.

„Tak kde máš to semenište lásky?“ opýtala som sa a sotva som stála na nohách. Erik bez slov ukázal rukou smer a obaja sme zamierili do spálne. Zvalili sme sa na posteľ a o pár sekúnd sme zaspali. Ráno sme vyzerali presne tak, ako sme sa cítili. Príšerne. V hlavách nám búchali kladivá, oči sme mali podliate krvou, tváre napuchnuté od množstva vypitého alkoholu.

Išli sme do sprchy.

Každý zvlášť.

A pri pití kávy sme sa začali uchechtávať. „Ten sex by bol asi hrozný.“

„Ako to myslíš? Som v sexe dobrý,“ zhrozene sa na mňa pozrel. Na čelo si pri tom pritláčal studenú pollitrovú fľašu s minerálkou. Jedným okom na mňa škúlil.

„Nedokázala by som sa s tebou vyspať.“

„Ale dokázala.“

Pokrútila som hlavou.

„Mám ťa už skôr ako brata.“

„No super.“

„Nedokázala by som si dať tvoj falus do úst.“

„Preboha, čo za slovo si to vytiahla?“

„Falus?“

„Neopakuj ho dookola!“

„Je to normálne pomenovanie toho, čo...“

„Dobre, na toto nemám teraz kapacitu,“ zastavil ma a vzápätí zajajkal pri prudkom pohybe hlavou. „Som rozbitý. Úplne rozbitý.“

Otvoril si minerálku a takmer celý obsah vypil na jeden šup.

„Čo sme včera pili, že mám hlavu ako balón?“ trela som si spánky a snažila sa bolesť dostať z hlavy silou svojich prstov.

„Všetko, čo nevypilo nás,“ Erik to vystihol viac ako presne. Miešali sme všetko a vo veľkom množstve. Veľa-preveľa. Ten chlapík, na ktorého som pri prvom poháriku nadávala, za toto ani nestál. „Mucko, budem potrebovať nejaké tvoje topánky,“ povedala som, keď mi začalo v hlave svitať a vybavila som si súvislosti z predchádzajúceho večera.

„Ako aké?“

„Žiadne drahé, o ktoré by si sa strachoval. Len niečo, v čom budem môcť ísť domov. K tebe som totiž prišla len s jednou topánkou.“

Erik sa tlmene rozosmial.

Skutočne musel byť v tú noc na nás pekný pohľad.

Ale vďaka tomu, že som domov kráčala v jeho teniskách a že sme si ešte celý deň telefonovali, aby sme zistili, ako sa ten druhý cíti, sme prišli na to, že sme skvelí priatelia. A že bohapustá súlož by to len pokazila.

Mimochodom, stratená topánka sa nikdy nenašla. Načo, preboha, bola niekomu jedna topánka? „Pýtam sa ťa to už tretíkrát! Kedy sa máte stretnúť?“ Erikov hlas ma vytrhol zo spomienok, ktoré vyvolávali skôr pobavenie ako pohoršenie. „Jaj... no, zajtra.“

„Konečne. Nedá sa s tebou existovať, keď si taká zaláskovaná.“

„Nezáviď.“

Usmial sa.

„Privediem ho sem. Budeš ho sledovať a potom mi povieš, aký máš z neho dojem.“

„Urobím všetko, čo povieš.“

„Okrem toho, ja si už vôbec nevybavujem jeho tvár.“

„Bol to fešák.“

Zdvihla som obočie. Erik pokrčil plecami. „Objektívne. Sympaťák.“

„To bude trapas, keď zistím, že zbožňujem jeho hlas, ale nie to, ako vyzerá.“

„Trapas by bol, keby si na to došla po rokoch,“ usmial sa.

Zo stojana zobral štyri poháre na mojito a zručne ho za pár minút pripravil. Potichu som ho sledovala. Dva alkoholické a dva nealkoholické nápoje o chvíľu na tácke podal čašníkovi.

Tomu istému, ktorý mu predtým doniesol objednávku.

„Čo keď nemá predný zub? Alebo je o hlavu nižší? Nebol riedkovlasý? Vieš, genetika je pre budúcnosť dôležitá.“

„Má to byť rande, nie dohovorený sobáš.“

Prikývla som. Erik mal pravdu. Môžem z toho vycúvať. Keby bolo treba. Ale dúfala som, že nebude. Martin Kaviarenský sa mi páčil. A chcela som, aby sa mi páčil aj neskôr. Veľmi dlho po tom, ako sme sa zoznámili.

Pri telefonovaní s ním som väčšinou uviazla v kúpeľni. Buď som sedela na zaklopenej záchodovej doske, alebo priamo na dlažbe. Ani jedno nebolo pohodlné. Neprekážalo mi to. Občas som sa prechádzala a niekedy som sa pozorovala v zrkadle. Študovala som každý pór na svojej tvári a hľadala som si prvý šedivý vlas.

Do svojho osobného priestoru som Alu púšťala len v prípade stavu najvyššieho ohrozenia. Hlavne vtedy, keď už zúrivo búchala na dvere a vyhrážala sa mi fyzickou likvidáciou.

„Poštím sa!“ prebehla okolo mňa s teplákmi spustenými na pol žrde. Nečakala ani na to, kým odídem, a spustila vodopád. A smerom ku mne vysielala vražedné pohľady.

„Kde sme to skončili?“ vrátila som sa späť k Martinovmu hlasu, v skutočnosti vzdialenom niekoľko desiatok kilometrov. Boh žehnaj toho, kto vymyslel všetky tieto výdobytky modernej techniky.

„My sme nikde neskončili. Len začíname.“ Páčil sa mi. Fakt.

Bol vtipný.

Mal príjemný hlas.

Dokázal zaujímavo rozprávať.

Dokonale ma pobláznil.

„Mám taký pocit, že toto nebola náhoda. Niekto tam hore chcel, aby sme sa my dvaja stretli.“ Znelo to sladko? Znelo. Nech.

Hlúpo som sa usmievala. Ako stále posledný týždeň. Súhlasne som prikyvovala. Aj keď ma nemohol vidieť.

„Tiež si myslím. A to som vtedy do kaviarne pôvodne ani nechcela ísť.“

„Naozaj?“

„Uhm. Mala som hrozne nepohodlné topánky.“

„Vidíš, tak je to osud.“

„Áno, je to osud.“

Priam som štebotala od nadšenia. Bola som ako pubertiačka, ktorá práve zbadala svoj idol a išla sa z toho zblázniť. Potrebovala som sa s ním konečne stretnúť. Dotknúť sa toho chlapa, ktorý mi ukradol srdce.

Neverila som na náhody.

Vždy som bola presvedčená, že všetko okolo nás sa deje z nejakého dôvodu. A že moje zoznámenie s Martinom prišlo v tom čase a na tom mieste tiež z nejakého dôvodu. Cítila som sa pripravená. Milovať. Prijať lásku. Žiť v páre, vo vzťahu. Nič mi nebránilo odovzdať celé svoje srdce jednému mužovi. Keby to bol môj posledný chlap v živote, bola by som spokojná.

To som cítila, to som vedela...

Rovnako som vedela, že na prvé rande nutne potrebujem nové topánky.

Druhá polovica marca bola v Trnave suchá a príjemne teplá. Už pár dní sa dalo chodiť v poltopánkach a lodičkách. S radosťou som sa zbavila vysokých čižiem a vytiahla som zo skrine jarnú obuv. Ako prvé absolvovali test spomínané sivo-žlté lodičky, tie už teda na nohy v jeho spoločnosti nedám.

Napriek tuctom škatúľ naukladaných úhľadne na sebe som mala pocit, že si na rande nemám čo obuť.

„Čo, muca, dilema?“ Ala sa smiala, keď ma zbadala stáť pred skriňou s výrazom absolútnej paniky.

„Nemám si čo obuť,“ konštatovala som zhrozene.

„A deti v Afrike sa prejedajú,“ kontrovala.

Zazrela som na ňu.

„Veď vieš, ako to myslím. Niečo musím vymyslieť alebo si kúpim nejaké popoludní. Dnes nemám veľa roboty, vybehnem do mesta.“

„Veď už ich nemáš kam ukladať,“ ukázala rukou na štósy krabíc, mnohé ešte s cenovkami. Zahryzla sa pri tom do obrovskej sýtočervenej rajčiny. Zjavne dobre prihnojenej a vypestovanej v skleníku. Tekutým vnútrom šťavnatej zeleniny si zašpinila biele tričko.

„Puče,“ zahrešila a okamžite odbehla do kúpeľne. Osamela som pred skriňou a vytiahla z nej červené lodičky na tenučkých podpätkoch. Hodili sa k sivým nohaviciam a sivému ponču, ktoré som si doniesla minulú jeseň z Florencie.

Budem sexi. Elegantná, ale sexi. Konzervatívna, ale sexi.

Bože, ako by som si dala sex!

Mať rande v Erikovom bare bolo veľkou výhodou.

Obaja sme vedeli, kde to je, a obaja sme sa cítili v známom prostredí uvoľnene. Ja o niečo viac. Bola som na svojej pôde. Bolo to moje teritórium.

Keď som vošla do baru, ako prvý som si všimla Erikov chrup. Zubil sa na mňa spoza pokladnice a len veľmi ťažko skrýval nadšenie. Z neho by nebol dobrý špión. Z tváre sa mu dalo čítať ako z knihy a mňa zaliala červeň. Bože, zas tá pivónia...

Martin sedel pri tom istom stole. Hral sa so zapaľovačom a lakťami sa opieral o stoličku. Len čo ma zbadal, usmial sa a vstal. Výborne. Zuby má a zdá sa, že všetky. A nie je to ani žiadny hobbit. Uľavilo sa mi.

„Prešiel som ďalším levelom?“ opýtal sa namiesto pozdravu. Usmiala som sa a natiahla k nemu ruku. Namiesto toho, aby mi ňou potriasol, sa jemne uklonil a pritiahol si ju k svojim ústam, dodržiavajúc niekoľkocentimetrovú vzdialenosť.

Vzrušilo ma to!

Ale mňa by asi vzrušilo všetko.

„Vraj to takto robia starí Florenťania. Páči sa mi to,“ vysvetlil bez predchádzajúcej otázky svoj počin.

Zháčila som sa.

Florenťania? Čo je to za človeka?

„Čítal som o tom v jednej knihe,“ dodal.

Prikývla som. Stála som tam pred ním ako pripečená.

„Povieš niečo aj ty?“ usmial sa.

To som sa už nahlas zasmiala. Nebol to ani suchár. Fajn týpek to bol.

„Prešiel si ďalším levelom. Aj mne sa to páči. Tiež som o tom čítala,“ odpovedala som postupne na všetky otázky. Úsmev mu z tváre nezmizol a počkal, kým si sadnem.

Erik bol okamžite pri nás.

„To je dohadzovač alebo bodyguard?“ šibol po ňom očami.

„Som oboje,“ odpovedal Erik. „Ty si dáš to, čo vždy?“ otočil sa na mňa. Zdesene som zagánila. Šibe mu? Teraz vyzerám ako štamgast!

„Hej, a ty si daj minerálku na schladenie,“ odvrkla som. Martin si so smiechom vypýtal presso s mliekom a vineu. Počkal, kým sa Erik vzdialil, a opýtal sa, či si môže zapáliť cigaretu. Prikývla som.

Vložil si marlborku medzi pery a otvoril strieborný zapaľovač. O chvíľku vyfúkol jemný obláčik dymu. Mal krásne ruky. Štíhle dlhé prsty. Aj v tomto ročnom období hnedú lesklú pokožku. Pod čiernym tričkom s dlhými rukávmi sa jemne rysovali bicepsy. Neboli to žiadne kopce získané v posilňovni. Len svaly vypestované manuálnou prácou. Páčili sa mi.

„Si nádherná.“

Povedal to bez varovania. Len tak. Strašný kaleráb, ale vôbec mi neprekážal.

„A ty si... odvážny,“ zakontrovala som.

„Hovorím, čo si myslím.“

„To je fajn.“

„A čo vidím.“

Usmiala som sa a robila som všetko pre to, aby som sa nečervenala.

Netuším, či sa mi to podarilo.

„Viem, čo som cítil, keď som s tebou telefonoval. Aj čo cítim teraz. Spoločne s tým, čo vidím, mi to dáva úžasný obraz.“

Nervózne som sa pomrvila na stoličke. Väčšinou som bola ja tá odvážna, suverénna, zhovorčivá. Potrebovala som sa dostať do väčšej pohody.

Kde je, dokelu, Erik s tým vínom? Ježiš, fakt som násoska!

„Ďakujem, si milý.“

„Neďakuj.“

„Ja len, že to znie trochu šialene.“

„Áno, ľudia si takéto veci zvyknú nechávať na neskôr.“

„To vieš, potrebujú si svoje prvé dojmy overiť.“

Zasmial sa tým svojím hlbokým smiechom a ja som pocítila príjemné pocity v podbruší. Najradšej by som ho okamžite prekotila priamo tam v kaviarni. Tak veľmi ma priťahoval.

„Všetko je šialené,“ Martin vyfúkol dym. „Minulý týždeň som vôbec nemal byť v Trnave. A navyše som si myslel, že moje číslo si pýta pre seba ten chlapík,“ ukázal na Erika.

Ten si nás nevšímal, sústredene niekomu chystal viedenskú kávu.

Musela som sa pousmiať. Erik so svojím dokonalým zovňajškom klamal telom. Mnohí boli na pochybách a on to nerád počúval.

„Si spokojný?“ opýtala som sa namiesto toho.

S odpoveďou neváhal. „Maximálne.“

Nasledujúce dve hodiny sme sa spoznávali naživo. Veľmi pomaly, najskôr decentne, potom viac intímne. Ale hlavne príjemne. Naozaj veľmi príjemne.

„Máš veľmi pekný hlas.“

„To mi už povedali viaceré.“

„Takže je to tvoja najsilnejšia zbraň.“

„Možno je to moja jediná zbraň.“

Uškrnul sa.

„A zaberá?“

„Teraz dúfam, že áno.“

„Takže ma balíš?“

„Jednoznačne.“

„A zbalíš ma?“

„Jednoznačne.“

Uškrnula som sa.

Cítila som, ako sa pomaly roztápam. Môj ostrovtip zaoblil svoje hrany, uštipačné poznámky som si čoraz viac nechávala pre seba a veľa som sa smiala. Myslela som si, že nastupuje láska, čo sa teda postupne aj dialo, ale vtedy, v tej kaviarni, ma dostal hlavne ako chlap. Bola som dokonale pripravená na sex a Martin by sa ani veľmi nenatrápil... Šmýkalo by to jedna radosť.

Ala zapla nočnú lampu pri svojej posteli a rozlepila oči. Bola polnoc a ona chodila spávať so sliepkami, aby s nimi mohla aj vstávať. Ale jej vrodená zvedavosť zvíťazila a spánok premohla.

„Pretiahol ťa?“

Hovorím, všetko podstatné dokázala vystihnúť v jednej jednoduchej vete.

Usmiala som sa.

„Nepretiahol ma. Dvoril mi.“

„To je čo?“ posadila sa a na líci som jej uvidela obrovský odtlačok vankúša.

„To je niečo, čo sme ani jedna ešte nezažili.“

„Aspoň ste sa bozkávali?“

„Nie, dali sme si len pusu na líce.“

„Na líce?“

„Na líce,“ prikývla som očarene. „A povedal mi ten najabsurdnejší kompliment na svete,“ odmlčala som sa a významne som dodala: „Vraj mám krásnu bradu. Páči sa mu tvar mojej brady!“

„Je to úchylák,“ konštatovala bez ďalšieho vysvetlenia.

Lenže to mi už prišla na mobil správa. Od Martina. Chcel ma vidieť čo najskôr. Navrhol ďalšie rande o dva dni v Bratislave. A bolo mi jedno, či je to úchylák, alebo bradový fetišista.

Ala sa demonštratívne prikryla znova paplónom a otočila sa mi chrbtom. Svoj názor na Martina už jasne vyjadrila. Vedela som, že to nemyslí vážne. Že mi dopraje ako nikto na zemi. Cítila som sa ako Marilyn Monroe, Sofia Loren a Monica Bellucci v jednom.

A to je už bohovsky dobrý pocit!

Výnimočne sme nesedeli u Erika v bare, ale v obľúbenej pizzerii na Štefánikovej ulici. Bola plná ľudí, smiechu, hlasov a neskutočne dobrej vône. Nikde tak nevedeli upiecť pizzu ako tu. Vôbec nikde. Mali sme prázdne žalúdky a zbiehali sa nám slinky. Čakali sme ešte na Alu, ktorá sa vracala z práce v Bratislave.

„Takže zajtra znovu randíš?“ Erik namáčal bielu bagetu do olivového oleja s nastrúhaným parmezánom.

„Hej.“

„Vieš, že ho zbijem, keď ti ublíži.“

„Hej.“

„To je dnes tvoje obľúbené slovo?“

„Hej,“ pritakala som.

„Nie je s tebou reč, keď si zaľúbená. Vyzeráš božsky, ale si ako mechom udretá. Nemám ťa vôbec rád,“ povedal vecne. Ako starší brat, ktorý má povinnosť ochraňovať svoju nevinnú sestru.

Lenže on nebol môj brat a ja som nebola nevinná.

„Neboj sa o mňa, som už veľká.“

„Nebojím sa o teba, len dávam pozor.“

„Ty si môj miláčik.“

„Uvidíme dokedy.“

„Všetok čas, ktorý si teraz ukradnem pre lásku, ti vynahradím v septembri.“

„Vtedy plánuješ rozchod?“

„Nie, vtedy ideme do Paríža, zabudol si?“

Erik sa sladko usmial.

„Len som ťa skúšal.“

„Na ten výlet sa teším už mesiace!“

„Som rád, že ti tvoj nový amant nezmenil plány.“

„Nevolaj ho amant!“

„Tak... tvoja nová láska.“

Súhlasne som prikývla.

„Láska je jedno, plány s kamošmi druhé. Kde je tá Ala?“ nervóze som sa pozrela von oknom. Vtom sa rozleteli dvere a Ala doslova vpálila dnu. Prešla pomedzi preplnené stoly, došla k nám a bez pozdravu si nasrato sadla na stoličku.

Ala toto dokázala, sadnúť si nasrato.

„Chcem víno, hneď,“ zručala na polovicu podniku.

S Erikom sme sa na ňu pobavene pozerali. Nemuseli sme ani položiť otázku a Ala sama spustila. Veľmi rýchlym a miestami od zúrivosti nezrozumiteľným jazykom.

„Dostala som pokutu. Chápete? Za nedodržanie bezpečnej vzdialenosti. Ten debil sa ma opýtal, či viem, koľko je aspoň tridsať metrov. Tak som mu povedala, že mám s tým problém odvtedy, ako nás muži naučili, že toto je tridsať centimetrov,“ naznačila vzdialenosť palca a ukazováka jednej ruky.

Najskôr sme ticho sedeli a vzápätí sme vybuchli do hurónskeho smiechu.

„A že byť policajtom nie je riziko,“ rehotal sa Erik.

„Ty si expertka. Aj zaparkovať na trojke v šesťdesiatke medzi dve autá po vytočení zákruty dokážeš len ty,“ vytiahla som starý Alin automobilový zážitok.

„A čo? Nikomu sa nič nestalo, a aj auto je celé. A ten debil ma nasral. Ale zapamätala som si jeho meno. Vygooglim si, čo je zač, a nech si ma neželá.“

„Prosím vás, doneste tejto bohyni pomsty to víno, lebo si to odnesieme my,“ zakričal Erik na čašníka, ktorý zjavne počúval Alin monológ a potichu sa uchechtával.

Ala si vyzliekala bundu a pohľadom sa zastavila na čašníkovi.

„Ale aký chutný zajačik,“ povedala potichu. „Ten je tu nový, nie?“

Pokrčili sme plecami.

„A čo máte nové vy dvaja, o čom ešte neviem?“ vrátila sa Ala pohľadom aj myšlienkami k stolu a pozrela na nás, akoby sme sa mesiace nevideli. „Som zamilovaná,“ pripomenula som jej. „Och, áno, do toho úchyláka...“

Erik sa zatváril nechápavo, a tak som len mávla rukou, aby si z toho nič nerobil.

„Alinka, úchylák sa zdá v pohode, zajtra cestujem za ním do Bratislavy. Príde si po mňa na stanicu.“

„Prečo ho voláš úchylák?“ spýtal sa Aly Erik.

„Lebo sa mu páči jej brada.“

„V prvom návale hormónov sa ti na tom druhom páči všetko,“ vysvetlil jej Erik.

„No veď to! A on si z toho všetkého vybral bradu.“

„Budem s ním mať sex,“ prerušila som ich.

„Iste,“ pozrela Ala na mňa. „Prečo by si sa inak za ním vlakom trepala do Bratislavy?“

„Lebo sa mi páči?“

„To nie je dôvod prejsť toľko kilometrov.“

„Strašne ma priťahuje. A som už veľká, nemusím čakať pol roka, aby som bola slušná.“

„Hovoríte obe to isté, len každá iným jazykom,“ povedal Erik a urobil miesto na stole, lebo mladučký čašník sa k nám blížil s vínom a s dvomi veľkými pizzami.

„Uvidíme, ako to dopadne,“ uzavrela som debatu a do ruky vzala horúci trojuholník so šunkou a so syrom. „Som pripravená na všetky alternatívy. Len nech som s ním.“

Bola to pravda.

Aj keď viete, čo som si želala najviac.

Pretože:

• som dlho nemala sex, • chcela som sex, • chcela som ho hlavne s Martinom.

Table of Contents

Titulná strana

Prológ

1. kapitola

Marec

2. kapitola

8. kapitola

11. kapitola