Monika Macháčková

Ozvem sa, keď budem šťastná

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Monika Macháčková 2013

Bratislava apríl 2013

ISBN 978−80−89452−67−5

„Neexistuje koniec. Neexistuje začiatok. Existuje len vášeň pre život.“

FEDERICO FELLINI

Predohra

Sú na svete ľudia, ktorí sa narodia pod šťastnou hviezdou. Celý život sa im všetko darí, všetci ich milujú a všetko do seba logicky zapadá.

Láska, šťastie, spokojnosť, vnútorná rovnováha, podpora rodiny, úcta priateľov.

Všetko majú.

Nepýtali si to, ale i tak to dostali. Žijú si svoj skvelý život a ani netušia, že by to mohlo byť inak.

Že stačí málo a všetko je v háji.

Skackajúce dievčatko v bielych háčkovaných podkolienkach ani nevie, ako sa mu v uplynulej sekunde zmenil život.

Mohlo byť jedným z tých milovaných a milujúcich.

Šťastných a spokojných.

Ale nebude.

Nebude a darmo sa bude pýtať prečo.

Prečo práve ono.

Ľudské osudy sú ako lotéria, to ste už počuli veľakrát, pravda?

Niekto otáča obrovským kolesom a vyťahuje ušatých panáčikov.

Akého vytiahol mne?

Kto zariadil, že sa mu do rúk dostal práve ten s výkričníkom a s číslom, ktoré symbolizuje nešťastie?

A položili ste si niekedy otázku, či sa dá proti rozsudku osudu bojovať?

Možno nedá, ale rozhodne to treba skúšať.

Dnes už viem, že áno.

Dostanete pri tom párkrát po papuli.

Tak, až sa vám v očiach zaiskrí.

Bude vám do plaču, aj keď plakať neviete.

A príde aj na smiech.

Na ten bláznivý, na ten, čo ste nikdy predtým nechápali.

Prejdete všetkým, čím prejsť musíte.

Nie je podstatné, či to chápete.

Vo všetkom, aj v našom krátkom pobyte na tejto zemi, je vyšší princíp.

Nesnažte sa ho pochopiť.

Žite, ako najlepšie viete.

To úplne postačí.

Lebo on to aj tak režíruje bez ohľadu na to, čo chceme.

Vie to, tak to nechajte na neho.

Len jedno vám poradím: Počúvajte intuíciu. To je jeho hlas, čo vám šepká.

Sú to záchytné body, vnuknutia.

Teraz to už viem.

Kiežby som to vedela od začiatku.

Prvé dejstvo

Dala by som všetko na svete za to, aby som teraz mohla byť niekde inde. Hocikde. Aj pobyt v klietke medzi dravými šelmami by mi bol príjemnejší ako pravidelná porada celej školy. Riaditeľka sama dáva pozor na to, aby nikto nechýbal. Pri dverách je prezenčka a ona osobne kontroluje, ako sa prichádzajúci učitelia do nej zapisujú. Taký malý teror, ale zďaleka nie jediný.

Nemám to tu rada, ale je to jediná škola v tomto meste. Kde inde by som pracovala? Dochádzať do vedľajšieho mestečka sa mi nechce. Stále si nahováram, že si zvyknem, veď všetci si zvykli. Prispôsobím sa, hrany sa obrúsia a nebudem všetko tak prežívať. Stále čakám na ten deň, keď to takto naozaj bude. Ale on neprichádza a ja si stále až priveľmi jasne uvedomujem, čo všetko tu nemám rada.

Napríklad ten smrad. V tejto škole má všetko čudný, zatuchnutý pach a zborovňa je bezkonkurenčne to najodpornejšie miesto. Koberce si iste pamätajú desiatu päťročnicu, nábytok určite nikdy nikto poriadne neutrel. Škaredé, špinavé a rozhegané stoly pred pár týždňami vyhodili a na príkaz riaditeľky sem nanosili staré vyradené školské lavice. Vraj sponzor sľúbil nové stoly, aby sme chvíľu vydržali. Aby sa ten úbohý dojem aspoň trochu zmiernil, prikázala zakryť ich plastovými obrusmi.

Nepomohlo to, pohľad do zborovne teraz nevyvolával len pocit úbohosti, ale aj trápnosti. Žiaci vyšších ročníkov sa na učiteľských obrusoch rehotali a vymýšľali si vtipy. Oceňovala som ich tvorivosť, aspoň oni mali v sebe kúsok rebelantstva, keď sa už učitelia zmenili na stádo, ktoré sa neodvážilo povedať, aké je to príšerné. Ako v rozprávke o cisárových nových šatách, len tu sa zatiaľ nenašiel nikto, kto by na plnú hubu zakričal desivú pravdu. Všetci sa usmievali a mlčali. Nech už šlo o hocičo. O obrusy, o riaditeľkino šikanovanie žiakov aj učiteľov... Mohla by som pokračovať, ale načo?

Hnusilo sa mi dotknúť sa polepeného obrusa, ktorý upratovačka každé popoludnie len ledabolo pretrela špinavou handrou. Môjmu rozumu sa priečilo pochopiť, ako tu mohli niektorí kolegovia jesť. Lakomí dať tri eurá za obed si balili domácu stravu do plastových škatuliek a cez obednú pauzu vytvorili v zborovni spoločenstvo. Pachy rôznych domácich jedál sa miešali a vytvárali nedýchateľné ovzdušie, preto som tam v čase obeda radšej nechodila. Niežeby v školskej jedálni varili fantasticky, ale zjesť sa to dalo. Aj teraz sa vo vzduchu vznášal gulášový odor zmiešaný s fašírkovým. Plastové škatuľky boli odložené, bruchá plné, ale smrad zostal.

Postavila som sa úplne dozadu, otvorila som si okno, aby som sa z toho všetkého nepovracala. Nasávala som jarný vzduch, akoby mi išlo o život. Celý pedagogický zbor sa už pozliezal, všetci veselo štebotali a bolo im úplne jedno, že stratia hodinu svojho života počúvaním veľkolepých a zbytočných rečí riaditeľky Trávničkovej. Tá dáma sa mala veľmi rada a ešte radšej sa počúvala. Vládla tejto inštitúcii už od čias socializmu, a ani teraz sa nikto neopovážil prihlásiť do konkurzu ako jej protikandidát.

Hodinu som počúvala jej monológ o zbere papiera, o chybách, ktoré neustále robíme pri zápisoch do triednych kníh, o najnovších príkazoch z ministerstva školstva.

Zlatý klinec, veľkolepé finále, bolo ako vždy rovnaké: „A znova musím pripomenúť, aby ste nepoľavovali v prísnosti. Žiaci si dovoľujú čoraz viac a ak nepocítia tvrdú ruku, bude to horšie! Žiadne kamarátšafty s deckami nestrpím! Učiteľ musí mať autoritu a musí vládnuť tvrdou rukou! Najmä mladší kolegovia to stále nechcú pochopiť! Ale o pár rokov, keď im budú fagani skákať po hlavách...“

Tak sa rozohnila, že v tvári celá zbrunátnela a vypúlenými očami zúrivo metala pohľady zo strany na stranu. Jej posledná veta bola adresovaná mne. Vedeli to všetci, aj keď moje meno nepadlo. Veď „mladých kolegov“ sa dalo porátať na prstoch jednej ruky.

Bolo mi z nej zle. Zjavne som bola sama, komu sa jej reči zdali úchylné. Všetky kolegyne, aj tí traja chudáci chlapi, čo sa omylom ocitli v učiteľskom zbore v tejto škole, horlivo prikyvovali. Učím tu už pár rokov a už som sa naučila zostať ticho, ak s niečím nesúhlasím. Už viem, že je naozaj zbytočné snažiť sa za niečo bojovať.

Mlčím a myslím si svoje. Len nech sa to čím skôr skončí, aby som mohla vypadnúť. Ľútostivé pohľady kolegov ma po porade vyprevádzali von zo špinavej a smradľavej zborovne. Vzala som si z kabinetu plášť a kabelku, tašku s písankami a ponáhľala som sa domov.

Ach, áno, domov. Môžem to miesto, kde žijem, nazývať domovom? Ako sa má vlastne človek cítiť doma? Už si nepamätám, aké to je, byť naozaj v príjemnom prostredí, medzi ľuďmi, pred ktorými sa nemusíš pretvarovať.

Kde si skutočne doma. Kde nie si v kŕči, keď si napúšťaš vodu do pohára, z obavy, či si príliš prudko nenarábala s batériou, či netiekla voda zbytočne dlho, lebo by sa niekto mohol ozvať a patrične ťa na tvoje chyby upozorniť. Vykričať ti, že nedokážeš šetriť, že rozhadzuješ JEHO peniaze.

Len chvíľku sa mi videlo, že domov mám. Ale bol to len klam.

Môj život je trápna historka. Som omyl, zbytočný človek, ktorý nikam nepatrí.

Neverím, že moja existencia má nejaký zmysel. K týmto myšlienkam som sa dopracovala pomerne skoro. Už v detstve som si kládla otázku, čo vesmír sleduje tým, že ma tu necháva.

Aký osud mi to nachystal?

Všetko má svoju príčinu, tak aký zmysel mám hľadať ja vo svojej existencii? Nešlo mi to do hlavy a vlastne ani v dospelom veku nepoznám odpoveď na túto otázku.

Možno ešte neprišiel ten správny čas, možno sa jedného dňa predo mnou ukáže v plnom svetle. Potom sa tresnem do čela a pochopím.

Kým to príde, žijem, ako viem. Občas, tesne predtým, ako zaspím, sa mi v rozmazaných drobných útržkoch vyjavia obrázky z najútlejšieho veku a len matne cítim v sebe teplo. Asi to je tá láska.

Vidím malé dievčatko, ktoré drobčí vedľa krásnej brunetky. Je vysoká, má kvetované letné šaty a na hlave biely klobúk. Oči jej nevidím, má obrovské slnečné okuliare.

Ale jej hlas, ten počujem!

„Hanka, daj pozor, tu je schodík, mohla by si sa potknúť,“ hovorí žena a chytí ma pevnejšie. Kráčame s mamou po meste, svieti slnko a je mi tak dobre... Jej hlas je mäkký, ako keď sopranistka hovorí potichu, aby nebudila pozornosť.

Mám aj inú spomienku. V tej sedím v škôlke, sama sa hrám a čakám na mamu. Všetky deti už odišli, len ja a nervózna učiteľka čakáme. Vonku tma, je zima a sneží. Mama zrejme neprišla, pretože som sa ocitla u nejakých cudzích ľudí. Veľa cudzích ľudí sa odvtedy premlelo mojím životom.

Ničomu som nerozumela. Až keď som bola staršia a zlomyseľné deti v decáku mi vykrikovali, že rodina sa na mňa vykašľala, že mama ma neľúbi, preto ma sem strčila, mi jedna vychovávateľka povedala pravdu.

Vzala ma do izby, posadila sa oproti mne a držiac ma za ruku potichu rozprávala. Moji rodičia mali vážnu autonehodu a už ich, žiaľ, nikdy neuvidím. Vraj už som veľká a pochopím to.

Kedy je človek dosť veľký, aby sa z takého bôľu nezbláznil, aby to nepoznačilo jeho spôsob myslenia, cítenia a prežívania každej drobnej epizódy, ktorú mu osud privedie do cesty, aby mu to navždy nerozbilo ružové okuliare?

Ako to urobiť, aby takýto človek dokázal milovať a tešiť sa zo života?

Ako sa takéto voľačo dá vysvetliť dieťaťu?

Až keď som bola dospelá a na vysokej škole som mala aj pedagogiku, dozvedela som sa, že túto informáciu mi mala povedať detská psychologička. Dnes už je to jedno a vlastne ani na samej podstate tejto udalosti by sa nezmenilo nič, ani keby mi to vtedy oznámil celý húf psychológov pod vedením Freuda.

Nepýtajte sa, čo som vtedy cítila. Mala som okolo desať rokov a po čase, keď som nechápala, prečo nie som doma, a bála som sa, že ma moji rodičia prestali ľúbiť a odložili ma, som dostala ranu do srdca. Nikdy som nebola veselé, milé dievčatko, bola som len poslušná.

Tety vychovávateľky ma nemali rady pre šibalský úsmev, ale preto, že sa na mňa mohli spoľahnúť. Ale od toho momentu, ako som sa dozvedela, že som naozaj na svete samučká sama, že ani starých rodičov nemám, ani žiadne tety či iné príbuzenstvo, som stratila akýkoľvek dôvod tešiť sa zo života. Jediný pocit, ktorý mi zostal – nejako tento život pretrpieť.

Veď načo mi bolo, že som sa snažila byť to najlepšie dievčatko na svete! Dobre som sa učila, poslúchala som vychovávateľky, upratovala som si svoje veci a dúfala som, že toto všetko mi zabezpečí návrat domov. Už som si síce nepamätala, ako moji rodičia vyzerajú, ale vedela som, že je normálne žiť s mamou a s otcom.

Lenže to už ja nezažijem. Som sama. Na všetko, najmä na tento zbytočný život. Nebola som v tom aute, keď rodičia viezli starých rodičov do kúpeľov a v neprehľadnej zákrute sa vyrútil oproti kamión. Prečo som tam radšej nebola s nimi? Načo som tu zostala?

Všetko by bolo oveľa jednoduchšie… Takýmito teóriami som si trápila dušu tak výdatne, že som im uverila. Nedívala som sa na svoj darovaný život ako na šťastie, ale ako na hlúpu hru, zákerné manipulovanie a tvrdý výsmech osudu. Po pár týždňoch som za vychovávateľkou išla s otázkou, kde mám druhých starých rodičov. Nechceli ma? Veď každý má prarodičov aj z druhej strany. Teda skoro každý. Ja som v tej druhej skupine, medzi tými, čo z rôznych príčin zostali na svete úplne sami. Vychovávateľka nevedela, čo sa s nimi stalo, povedala mi len, že už nežili, keď sa stala tá tragédia. Žiadna teta, strýko, bratranci či sesternice.

O nikom nevie.

Som tu sama a už to nezmením.

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Citát

Predohra

Prvé dejstvo