Pia Dušak

Slečna s výsledkami

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Bratislava apríl 2013

Copyright © Pia Dušak 2013

ISBN 978-80-89452-66-8

Venujem všetkým, ktorí ma ľúbia.

Ďakujem rodine za podporu a Evite za šancu.

O kom, o čom

Toto nie je príbeh z dávnych vekov, o mýtických bytostiach, starých bohoch a o odvážnych bojovníkoch. Toto nie je romanca ako od Danielle Steelovej o láske, ktorá všetko prekoná. Toto je len snaha nádejnej psychologičky spraviť zo mňa človeka použiteľného na život.

Moje meno je Tatiana Dárciová, ale priatelia ma volajú Debbie. S touto prezývkou žijem už pár rokov v tejto džungli, v podsvetí nazývanej aj svet, a už ani neviem, ako vlastne vznikla.

Som jednoducho Debbie.

Bodka.

Tak sa s tým viac neserte a neriešte to. Mám skoro dvadsaťštyri rokov a študujem v Bratislave. Teraz hnijem na inžinierskom štúdiu a nikdy by som nebola povedala, že to dotiahnem až sem. Nie som z tejto (nasledujúce slovné spojenie nie je vhodné pre obyvateľov hlavného mesta Slovenskej republiky) opľutej Blavy.

Ja som rýdza východniarka.

Pečeňou východniarka.

Srdcom východniarka.

Skoro ako ŠARIŠ.

Mám blond vlasy, modré oči, pevné prsia a sexi riť.

Viem sa tváriť ako gadžo v meste aj ako pipka z Auparku. Nemám rada ružovú, Roba Kazíka, špenátovú rolku, cukinu, tekvicu a iné plody oválneho tvaru, ktoré sa v trojobale tvária chutne. Na druhej strane zbožňujem svoju rodinu, priateľov, Dva a pol chlapa a každý deň ďakujem Bohu za vymoženosti moderného sveta, ako sú mobilné telefóny a prístup na internet. Mám rada aj knihy, pretože sa nimi dá zabiť nuda, hmyz a v krajnom prípade aj človek, čo som raz videla v Komisárovi Rexovi.

Som fajn. A hryziem len z lásky. Keď vyrastiem, budem veľmi milovať svojho muža. Muža a cibuľu, lebo od nej vraj rastú prsia. Som dosť svojská, ak niečo chcem, tak sa nepýtam, či môžem. Nespolieham sa na dobre mienené rady, vždy sa rozhodujem sama za seba. Viem sa nasrať aj pre maličkosti, pretože vždy musí byť všetko tak, ako chcem ja. Keď sa hnevám, tak zatnem zuby a tvárim sa ako pitbull za plotom. A ako pitbull za plotom sa tvárim aj vtedy, keď sa nehnevám, pretože mám jeden z tých arogantných ksichtov a k tomu povahu „keď sa ti nepáči, vyskoč mi na kredenc“. Uvedomujem si, že na svoje okolie pôsobím ako namyslený rozmaznaný smrad. Uvedomujem si aj to, že občas sa moje správanie nezhoduje s mojím vekom.

A čo?

Oco vraví, že ma zle vychoval.

Že mal mať pevnejšiu ruku.

Mama vraví, že som úžasná.

A že sa nemám nikdy meniť.

A ja?

Ja som so sebou vcelku spokojná.

A teraz poďme k jadru veci. Na jednej exkluzívnej párty ma kamoška, budúca psychologička, pod vplyvom piatich drinkov v opitej otupenosti rozanalyzovala do špiku kostí. Do korienkov môjho peroxidového hára. Z môjho psychologického profilu v priebehu šiesteho mojita vyplynulo, že som narcistická exhibicionistka so sklonmi k vulgárnosti a k manipulovaniu, bez morálnych zábran a s neschopnosťou udržať si vzťah dlhší než jeden menštruačný cyklus. Na jej radu píšem túto spoveď, ktorá mi má pomôcť pochopiť samu seba. Nájsť svetlo v temnotách. Nájsť výsledok. Vyriešiť záhadu – nie stvorenia sveta, ale záhadu, prečo je kombinácia

JA + CHLAP + JEDEN MESIAC A VIAC smrteľná. Prečo sa to vždy končí pohromou. Trapasom ako z filmu o Bridget Jonesovej.

A keď nastane ten deň osvietenia, zaznejú fanfáry a ja konečne pochopím samu seba, možno motyka vystrelí.

A zo mňa sa stane aktivistka za zdravý život. S plnou hubou morálnych zásad a s pásom cudnosti. A možno sa konečne začnem správať adekvátne svojmu veku. Alebo len zbytočne zabíjam čas, ktorý by určite dokázal umrieť aj efektívnejšie. Sama som si vedomá, že je čas niečo so sebou spraviť. Usmerniť životné prúdy. Zmena je život. Tak teda O. K.

Rozpoviem vám príbehy. Svoje príbehy. Žiadne Kde bolo, tam bolo…, žiadne Za horami, za dolami… Bez perníkových chalúpok, bez čarovných prútikov a bez zajačích nôr. Bez troch orieškov, bez sovy Rozárky a bez holubov, čo oddelia šošovicu od hrachu.

Nebude to žiadna rozprávka.

Nebude to princ za princom a každý jeden z nich sediaci na bielom koni. Ale kôň za koňom. Každý jeden z nich snažiaci sa získať moje srdce. A lono ako bonus.

Čo si budeme nahovárať. Pre isté, dosť vysoké percento tejto skupiny mužov bolo prvoradé skôr lono.

A úprimne, pri celkom vysokom percente tejto skupiny mužov som v to aj dúfala...☺

Bez strachu, nebude to zoznam dlhý ako toaletný papier. Aj keď adeptov by bolo, veď debilov je všade naokolo veľa. Ale ja vyberiem len tých „nambr van“.

Skôr než začnem, chcem vás oboznámiť s istými skutočnosťami:

Tak po prvé, nedávam si servítku pred ústa, čiže nad mojím vyjadrovaním sa, prosím, nepozastavujte.

Po druhé, hovorím pravdu, pravdu a nič iné, len pravdu, neprikrášľujem skutočnosti, nezatajujem udalosti.

A po posledné, pijem, fajčím, po nociach sa stretávam s pochybnými ľuďmi, ale inak som úplne normálna. ☺

Teraz ďalšia vec. Budem tu často spomínať dve osoby. Dve svoje najlepšie kamarátky. Preto si myslím, že bude fér, ak sa o nich čo-to dozviete už v predstihu. Takže:

BOA VISTA, vlastným menom Natália Vistová. Študuje so mnou v Bratislave a je to moje druhé, tretie, štvrté ja. Milujem ju asi viac než seba. Poznáme sa od škôlky, kde sme s obľubou spolu kradli farbičky, čo náš vzťah veľmi zocelilo. Vyzerá ako ja. Blond vlasy, modré oči. Boa Vista nemá súrodencov, preto som bola pre ňu vždy ako sestra, čo sa mi veľmi páči. Viem, že sa na ňu môžem vždy spoľahnúť, pretože ak budem potrebovať pomoc, príde za mnou aj z pekla. Neviem, prečo si takto rozumieme, možno vrana k vrane naozaj sadá. Keď som s ňou, tak viem, že sa oplatí žiť. Že dobrí ľudia skutočne existujú. A že kamoška ti občas pomôže viac než vlastná rodina. Boa Vista je človek priamy. Človek, ktorý nikdy nechodí okolo horúcej kaše, hovorí veci priamo. Čo na srdci, to na jazyku. Ľudia ju majú radi. Pretože je úprimná a vždy vie, čo má povedať. Ak má zlú náladu, tak ju neprenáša na ostatných. A všetko sa pokúša riešiť rozumne, s chladnou hlavou.

Hľadá lásku aj sex, ale zosúladiť tieto dve veci do jedného celku sa jej zdá nemožné.

PRINČIPESSA MAŠĽA, vlastným menom Zuzana Mašľovičová. Študuje na poľnohospodárskej univerzite v Nitre. Zoznámil ma s ňou jeden z mojich ex a to bola tá najlepšia vec, akú pre mňa kedy urobil. Má ryšavé kučery, ktoré majú vlastný rozum a robia si, čo chcú. Výzor amazonky dopĺňajú zelené oči a hnedá pokožka. Mašľa má celý svet v riti a je rada, že sa jej tam zmestil. Je priekopníčkou v globálnom sexe, čiže jebe na všetko. Cynizmus s ňou kráča ruka v ruke, ale ja dúfam, že raz sa to zmení. Dúfam, že raz sa bude smiať úprimne, nie len ironicky. Má troch súrodencov, dvoch bratov a jednu sestru, ona je z celej tejto bandy najmladšia. Keď sa po skončení strednej rozhodla ísť študovať do Nitry, otec jej povedal, že si musí vybrať školu v ich meste alebo niekde bližšie, pretože financovať ďašiu vysokú na západe by už nezvládol, keďže jej dvaja bratia aj sestra už študovali v Bratislave.

Aké zlé.

Mašľa si postavila hlavu, hneď po matúre odišla do zahraničia a zarobila si dosť na to, aby si platila výdavky v škole aspoň v prvom ročníku. Odvtedy je to úplne samostatný človek. Jediná vec, ktorú jej teraz platí otec, je internát. Inak všetko oblečenie, nočné záťahy, cigarety a ostatný paušál si platí sama. Stále má nejakú brigádu, každé leto maká v Holandsku, dokonca počas majstrovstiev sveta v hokeji každý rok robí pre celý intrák bookmakra. Skrátka, je zvyknutá spoliehať sa sama na seba a robiť si, čo chce. Keď jej hovorím, že nechápem, ako to všetko dokáže, tak sa len usmeje a povie, že ak sa chce, všetko sa dá. Jej láskou je sex, ktorý si užíva rada za každého počasia, ale nie dvakrát po sebe s tým istým chlapom, pretože ako vraví, to by bol už vzťah.

A ona o vzťah nemá záujem. Pretože prvoradá je škola.

A práca.

Mašľa je jednoducho prototyp karieristky 21. storočia.

To je asi tak na začiatok všetko, čiže môžem prejsť k podstate.

Každému chlapovi venujem jednu kapitolu. A to aj celkom sedí.

Jedna kapitola života sa uzavrie, ďalšia nás víta s otvorenou náručou.

Z času na čas so zdvihnutým prostredníkom.

1. kapitola

Numero uno

September. Chladný. Upršaný. Babie leto akoby sa do zeme prepadlo. Bolo včasné ráno a ja som sedela na posteli v perinách a premýšľala. Včera večer som prišla z Blavy, zo zápisu v škole. Samé známe ksichty, popravde, bohviečo to nebolo. Jediná fajn vec bola, že som študovala už posledný rok. Ani som tomu neverila. Čas letel ako blázon. Nerešpektoval žiadne značky, nedával prednosť v jazde a obmedzenie rýchlosti mu zjavne nevravelo nič.

Počula som, ako mama v kuchyni trieska hrncami. Takéto správanie nebolo ničím výnimočným. A popri trieskaní nadávala. To ovládala dokonale. A ja som to zdedila. Zlaté dedičstvo uložené v nadávkach. Pripravovala mi moje obľúbené zeleninové rizoto, preto nestíhala. Do pol ôsmej mala byť v práci, ostávala jej už len hodina času.

Keď som bola malým svišťom, rada som chodila s ňou. Do poisťovne. Do poisťovne šťastia, ako ona svoju prácu infantilne nazývala. A to sme ešte o tom seriáli ani nechyrovali... Vždy mi dala hŕbu starých papierov, pre mňa to boli významné dokumenty, čakajúce na vybavenie. Cítila som sa dôležito. Ako keby som vyvíjala liek na nejakú zákernú civilizačnú chorobu. Celé tie hŕby som znášala domov, vkladala do použitých obálok, lepila lepiacou páskou, občas babkinými náplasťami na kurie oká, a tatko ich potom potajomky vozil do zberu papiera, keď som mu prikázala, aby ich odoslal na mnou vymyslené adresy typu „Káčer Donald, Káčerovo“.

Aby ste vedeli, moja mama je fasa žena. Nič nerieši, lebo v jej prípade sa všetko dokáže rozuzliť aj samo. Má kondicionér na život pre ľahšie rozčesávanie problémov.

„Táňa, odchádzam do práce,“ vletela mi do izby ako tasmánsky čert.

„Prečo si tak skoro hore?“ vzala môj rúž, natrela si pery krvavou červeňou a hľadela na mňa tými zelenými mačacími očami. Ja som mala oči modré. Ako otec.

„Pretože si v kuchyni rozpútala s hrncami tretiu svetovú.“

„Ešte sa sťažuj. Ak by som ti nenavarila, zomrieš od hladu. Pozri, ako vyzeráš.“

„Sexi?“ zatvárila som sa nevinne.

„To určite, možno pre slepého. Kruhy pod očami, bledá pokožka. Vyzeráš ako upír,“ zodvihla jedno dokonale upravené obočie a našpúlila na seba červené pery. Veľmi jej to nesvedčalo, popravde. A popravde, ani na Twilight som ju nemala brať.

„Vďaka za kompliment, mami.“

„Tú iróniu si nechaj, mladá dáma,“ uprene na mňa hľadela spoza rámu od Diora, ktorý som jej pomohla vlani vybrať, a na tvári mala úsmev. Prívetivý. Taký, aký vedela vyčariť len ona. Taký, ktorý mi pohladil dušu. Vrátila som jej ho.

„Dobre, dieťa, tak ja idem a ty sa posnaž zachovať dom v pôvodnom stave.“ Ešte sa na mňa odo dverí usmiala a už jej nebolo. Počula som, ako svoj Golf viedla pomaly z príjazdovej cesty.

Doma som sa zdržiavať nemienila. Mala som spicha s kočenami. S tými najlepšími ženuchami v galaxii i mimo nej. Už len myšlienka na moje kamarátky spôsobila, že mi nálada rapídne stúpala smerom hore.

Zapla som si notebook, prihlásila sa na facebook a skontrolovala, čo sa deje vo svete klebiet, klamstiev a pretvárok. Po zistení, že bezo mňa sa ani lístok na strome nepohne, som sa s uspokojením odhlásila a vypla počítač. V rádiu hrala coldplayovská Viva La Vida a ja som si počas umývania zubov pospevovala s Chrisom Martinom, zatiaľ čo mi zubná pasta zdobila pyžamo rôznymi ornamentmi.

Premýšľala som nad tým, že by som už mala začať písať o prvom chlapovi svojho života.

Vlastne o chlapcovi.

Vlastne o prvom omyle.

Zaliala som kávu, zobrala zošit s tvrdým obalom, pero s hlavou Lisy z The Simpsons a začala písať.

Prvú kapitolu som nazvala Numero uno. Číslo jeden. Pretože tu budem písať o prvom chlapcovi, ktorý mal na mňa aký-taký vplyv. Bol pre mňa „prvou láskou“. Vtedy... vtedy pred pár rokmi som si aj myslela, že ho skutočne ľúbim. Ale teraz viem, že to bolo len očarenie. Očarenie z nového pocitu, kúzlo poznania, zážitky z prvých odvážnejších dotykov a bozkov. V každom prípade bol mojím prvým skutočným frajerom, preto má plné právo na to, aby bola táto kapitola o ňom.

Mala som sedemnásť rokov, hlavu plnú predstáv a koľaje na zuboch. Študovala som na gyme druhý rok. Postava sa rysovala. Už vtedy bolo nad slnko jasnejšie, že hruď nebudem mať po ockovi, ale po mamine, ktorá mala pekne vyvinuté trojky. Až na ten železný úsmev som bola vlastne pekná čajka. Vždy oháknutá podľa poslednej módy. Spolužiačky chodili do školy s batohmi plnými kníh, ja s mamčinou kabelkou, tabatierkou na marlborky a s otcovým zippo zapaľovačom. Moji rodičia o tom, samozrejme, netušili, škandalózne odhalenie prišlo až o pár rokov neskôr. Jednoducho som vždy bola iná. Nemyslím tým, že som na hlavu alebo čo. To nie. Len som nikdy nerobila to, čo sa odo mňa čakalo. Len som si robila, čo chcem, kde chcem, s kým chcem.

Spomínam si, že bola asi polovica novembra, pretože strojček bol už preč a ja som mala konečne Colgate úsmev. Obloha zatiahnutá, v triede šero, vhodné podmienky na predobedný spánok. Kazila to len tvrdá lavica. So spolužiačkou sme sedeli v kúte triedy. V poslednej lavici, určenej najhorším z najhorších. Naše študijné výsledky boli síce vynikajúce, no správanie zaostávalo.

Neboli sme zlé.

Nešikanovali sme.

Neponižovali sme.

Neboli sme namyslené.

Len sebavedomé.

A mali sme rady zábavu.

Vždy, všade a za každého počasia.

Boli sme, skrátka, sranda baby. A teraz zažonglujem so slovami: Baby do voza aj z voza, do koča, do koša, do MHD, aj do BMW, na pivo do opľutej krčmy, aj na Sex on the beach na nóbl párty. Boli sme schopné prispôsobiť sa rôznym situáciám a nakazené zákernou chorobou s názvom obľúbenosť.

Bola hodina matematiky a ja, ako to už bývalo zvykom, som si lakovala nechty. Spolusediaca trieskala číselká do kalkulačky ako zmyslov zbavená a snažila sa dopracovať k výsledku ako prvá.

Aby opäť dokázala, že je extra trieda.

Aby opäť dokázala, že je vysokej kvality. Aby opäť dokázala, že hlavu nemá len na ozdobu. Ale mne to dokazovať nemusela.

„Hej, chytaj!“ a z pravej strany už ku mne letela papierová stíhačka. Ľahko pristála pod stoličkou spolužiačky, tá ju zodvihla a podala mi ju. Pozrela som do očí štartovacej dráhe nechápavým pohľadom.

„Čítaj,“ dostala som naznačené perami.

Zajtra párty u mňa v byte. Vy dve nesmiete chýbať. Prídete?

Áno.

Nie.

Zakrúžkuj.

Akcia u Miňa. Miňo bol taký holotrt. Špekulant. Najväčší z triedy. Ľuďom z neho od smiechu lietali sople. Vždy mal pri sebe zásoby zábavy, z ktorých rozdával na počkanie. Posunula som lístok k spolusediacej. Jednoduchým kývnutím potvrdila našu účasť a ja som červeným lakom na nechty zakrúžkovala slovíčko Áno. A hotovo.

Diagnóza párty pozitív.

Pár fajn ľudí.

Pár ľudí, čo márne taja vrodenú debilitu. Pár herečiek od pása nadol.

Pár idiotov od pása nahor.

Kto by takejto kombinácii odolal, nech zdvihne labu hore.

S partiou spolužiačok sme stáli pred bytom, vymódené ako z Vogue. Či v tých časoch skôr ako z biblie tínedžeriek – z Brava. Za dverami hlučná akcia prebujnených hormónov. Hlasná hudba sa ozývala po celej chodbe. Čo to bolo? DJ BoBo? Vstúpili sme dnu najpevnejším krokom, aký bol na ihličkových čižmičkách možný, a vtedy som HO zbadala. Usmiala som sa s výrazom typu „chcem s ním trhať lupene z margarétky“ a zatresla som za sebou dvere, na ktorých nápis hlásal:

WELCOME TO THE JUNGLE!!!

Prestala som písať, lebo mi zvonil mobil. Aj káva vychladla. Pozrela som na telefón, volal mi veľký brat. Zdvihla som a spustila: „Číslo, ktoré voláte, je momentálne nedostupné. Zavolajte neskôr, prosím.“ Vedela som, že do troch sekúnd telefón zazvoní opäť a ja si tento sprostý vtip odskáčem. Ale zábava musí byť. Aj keby na chlieb nebolo. A môj mobil už o pár sekúnd vibroval opäť.

„Prosím?“ ozvala som sa nevinným hláskom.

„Tvoj zmysel pre slušnosť je veľmi chabý, snáď si to uvedomuješ.“

„Dajme hlavy dokopy a popremýšľajme. Od koho som sa to asi naučila?“ usmiala som sa.

„Vždy som sa čudoval, že si ťa nechali. Mali ťa pichnúť do polepšovne.“ Usmievala som sa ešte viac.

„Aj ja teba veľmi rada počujem, ty blbec.“

„Trúba.“

„No, no, no, ako sa to so mnou bavíš?“ spýtala som sa naoko udivene. Chvíľu bol ticho. A potom som počula úsmev. Veď viete, ako to myslím. Síce toho človeka nevidíte, ale viete, že sa usmieva.

Lebo sa poznáte.

Lebo ho poznáte.

„Skočíme dnes na pizzu?“

„Dnes mám rande s babami.“

„Aha. Tak zajtra prídem na obed k našim, uvidíme sa tam. Čus,“ a zložil. Nestihla som sa ani odzdraviť.

Prechádzali sme sa po parku, všetko a všetkých komentovali a nastavovali tváre jesenným lúčom slnka, čo sa predierali cez mraky, z ktorých chvíľu konečne nepršalo. Bolo to úžasné. Posledný týždeň voľna. O pár dní už budeme všetky v internátoch. Boa Vista bude pri mne, ešteže tak.

„Nesadneme si na chvíľu?“ spýtala sa Boa Vista, keď už sedela na mokrej lavičke a obzerala si svoje sexi nohy. „Z tých podpätkov raz zomriem.“

„Ale nezomrieš,“ upokojila som ju.

„Pre krásu sa trpí, zlato,“ povedala jej Mašľa a pripálila si.

„V parku sa nesmie fajčiť,“ upozornila som ju.

„Ale nehovor,“ poznamenala ironicky Boa Vista a pripálila si tiež.

„Ste hrozné.“

„A ty si úžasná.“

„Ja viem, že áno,“ zasmiala som sa. „Ale...“

„A je to tu. Tak čo ťa zas trápi?“ zasmiala sa Mašľa. Trochu škodoradostne.

„Aké zas? Veď sa nesťažujem stále,“ povedala som na svoju obranu.

„Dobre, schlaď sa,“ pozrela Boa Vista na Mašľu. „A ty syp.“

„Len ma trápi, že som sama.“

„Ale veď už si sama dlho,“ neodpustila si poznámku Mašľa.

„Ďakujem za pripomenutie.“

„Aj nabudúce, moja.“

„Ale ja už niekoho chcem.“

„Netráp sa, určite si niekoho nájdeš,“ povedala mi Boa Vista. Túto debatu sme už viedli tisícikrát. Nikdy som nebola spokojná so svojím aktuálnym stavom.

Ak som bola sama, bolo to zlé.

Ak som niekoho mala, bolo to zlé.

A ak som niekoho chcela, bolo to hrozné.

„A nie si sama, ktorá je sama. Ani jedna z nás nemá momentálne frajera a neplačeme tak ako ty,“ dodala Mašľa.

„Ale ja neplačem.“

„Iste, len fňukáš.“

„Nefňukám.“

„Nebuď ako malá,“ pozrela na mňa Boa Vista.

„Ja len, že už som prišla na to, prečo s nikým nechodím.“

„Hej? A kedy ťa tak zázračne osvietilo?“ spýtala sa ma Mašľa s hraným údivom.

„Dnes v sprche. Konečne mi to došlo.“

„V sprche? Pri masturbejšn?“ pozrela na Boa Vistu a rozosmiali sa.

„Prestaňte, ja sa vám tu zverujem a vy to máte v paži.“

„Nemáme to v paži,“ povedala mi Boa Vista. „Veď vieš, aké sme,“ a cigou ukázala na seba a na svoju spolupáchateľku. „Tak hovor,“ dodala.

„Mám vysoké nároky.“

„A to je celé?“ spýtala sa.

„Áno,“ povedala som. „Ak by som neočakávala od chlapov toľko, koľko očakávam, tak by som niekoho určite mala.“

„No to je gól, ja tu čakám nevídané odhalenie a ona nám len povie to, čo už dávno vieme,“ šepkala si Mašľa pre seba.

„Ja som to počula,“ povedala som jej.

„Veď o to mi išlo.“

„Takže je to pravda.“

„Čo?“

„Že mám vysoké nároky.“

Boa Vista pokrútila hlavou:

„Nemyslím. Poznám kočku, ktorá je presvedčená, že jej ideálny partner má mať o šesť rokov viac. To je vysoký nárok.“

„To je drbnutý nárok,“ vyfúkla dym Mašľa, „v živote som nič sprostejšie nepočula.“

„O nej som vám ešte nehovorila?“ usmiala sa Boa Vista. „Ona chodí len s chlapcami, ktorí sú od nej o šesť rokov starší. Tvrdí, že je vedecky dokázané...“ začala zo seba sypať nejakú nabifľovanú vetu a Mašľa ju prerušila.

„A ty sa čuduješ, že nikoho nemáš?“ otočila sa na mňa. „Veď si padnutá na hlavu.“

„Ale veď toto nebola moja podmienka,“ bránila som sa.

„Máš iné podmienky. Bojím sa spýtať aké.“

„No...“ začala som.

„Dúfam, že mi tu nezačneš sypať sladkým hlasom blbosti ako: Mal by byť z dobrej rodiny, zabezpečený, s vysokou školou a s úspešne sa rozbiehajúcou kariérou. Mal by byť pekný, milý, zdvorilý a galantný, džentlmen za každých okolností. Nemal by byť arogantný a mal by riešiť problémy s chladnou hlavou. A musí sa ma vedieť zastať a ochrániť ma. Aj keby mal pri tom použiť hrubú silu. A mal by byť o šesť rokov starší.“

Mašľa si zo mňa s chuťou usierala a ja som len sledovala, ako vlastnosti neexistujúceho dokonalého chlapa vyratúva na prstoch.

„To sú podmienky ako na prijatie do kráľovskej rodiny,“ poznamenala Boa Vista.

„Ale veď ja nie som trafená, netrvám na takýchto debilných podmienkach. No napriek tomu som asi ešte stále priveľmi náročná,“ povedala som a Boa Vista ma objala okolo ramien.

„Tak fajn, kočka, porozprávaj nám o svojom vysnenom princovi,“ oslovila ma Mašľa.

„Dobre. Musí to byť chlap, ktorý vlastní občiansky preukaz, zarastá, nepotrebuje na všetko povolenie matky, s ideálnou výškou na objímanie a so schopnosťou vytvoriť zloženú vetu.“

„Fajn, to nie je až také hrozné,“ poznamenala Mašľa.

„A čo ty, slečna Dokonalá,“ oslovila Mašľu Boa Vista. „Aké máš ty podmienky?“

„Musí to byť chlap.“

„To je všetko?“ spýtala som sa neveriaco.

„Musí dýchať.“

„To vážne? Len to?“

„Vážne.“

„Ale tiež si sama.“

„V posteli nie som.“

„No to je cena útechy,“ poznamenala Boa Vista. „Ja nemám ani to,“ poľutovala som sa. „Tak sa už konečne preber.“

Boa Vista si ešte bežala vybaviť pár vecí a s Mašľou sme ostali samy. Tárali sme o všetkom, o čom minule a o čom budeme aj nabudúce. Skrátka, babské reči. Mašľa mi rozprávala , že jej otec stále dúfa, že raz z nej bude hlava štátu, keď sa pri nás pristavila moja spolužiačka zo strednej, ktorá tlačila pred sebou kočík s malým usoplencom. Nevidela som ju už pár rokov, ale bola som informovaná o jej svadbe aj o decku. A dokonca aj o podanej žiadosti na rozvod.

„Tak ako sa máš?“ spýtala som sa jej po tom, čo ma vystískala ako najlepšiu kamošku, hoci sme si počas strednej vymenili len pár viet do roka.

„Som mama,“ povedala celá natešená a usmiala sa na malého zasopleného drobca v kočíku. „Toto je môj malý Miško, však môj malý, však?“ šušlala na svojho synátora, ktorý na ňu pozrel, akože jej celkom nerozumie, a ja som ho chápala, lebo tiež som jej ledva rozumela.

„A ty sa máš ako?“ zašušlala na mňa.

„Ide to, teraz v Blave študujem posledný rok...“ začala som zo seba sypať klasickú odpoveď, ale ona ma prerušila.

„Minulý týždeň mal môj Miško dva roky, spravili sme mu krásnu oslavu s tortou a všade boli balóniky...“ spustila príval pre mňa nepotrebných informácií, tvárila sa ako bohorodička a zasnene hľadela pred seba. Ja som sledovala Mašľu. Čupla si pred to dieťa a ponúkla ho svojimi marlborkami. Malý Miško si jednu nadšene vzal. Mašľa na mňa žmurkla, pohladkala malého po hlávke a zašepkala: „A keď vyrastieš, naučím ťa aj piť.“ Táto veta vytrhla moju bývalú spolužiačku, ktorá ešte stále spievala žalmy o svojom potomkovi, z letargie.

„Piť? Čo piť?“ spýtala sa preveselo.

„Vanilkové mliečko, samozrejme. Všakže, malý?“ povedala Mašľa a poslala drobcovi bozk. Miško sa zachichotal a v rúčke stískal cigaretu.

„S deťmi to vieš,“ povedala som Mašli, keď Veronika odkráčala do slnka.

„Asi áno,“ mykla plecom.

„Prečo si potom...“

„... bola na potrate?“ doplnila moju otázku.

„Áno.“

„Pretože Peter nebol človek, s ktorým by som chcela mať decko. Pretože som mala málo rokov. Pretože som sa nedokázala postarať sama o seba, nieto ešte o niekoho iného. Pretože v mojom živote bola vždy istá postupnosť, v ktorej dieťa bolo v kolónke 30 – 35 rokov. Preto. Možno to nebolo správne v mnohých ohľadoch, čo ja viem...“

„Veď ja ťa nesúdim, len sa pýtam.“

„Vieš, čo som po potrate cítila?“

„Čo?“ spýtala som sa zvedavo.

„Úľavu. Viem, je to smutné, možno hrozné, ale je to tak. Veľmi sa mi uľavilo. Vieš, hrozne som sa bála. Bála som sa, že ak by som si ho nechala, tak sa o neho nedokážem postarať. Že by som mu nemohla pomôcť, ak by to potrebovalo, že by mu niečo chýbalo a ja by som mu to nedokázala dať. A niekto ti povie, že by mu stačila láska. Hovno. Z lásky sa nenaješ. A pochybujem, že by môjmu decku padali plienky a nutrilon z neba. Ak by som sa zdôverila našim, určite by mi s radosťou pomohli a dokonca by boli šťastní, že majú vnúča, o tom nepochybujem. Ale visieť rodičom na krku, ešte aj s bábätkom, to nie som jednoducho ja.“ Na chvíľu sa odmlčala. „Dieťa chcem. Dokonca veľmi. Ale nie skôr, než si budem istá, že sa o neho dokážem postarať aj sama. A dokážem mu zabezpečiť šťastnú budúcnosť.“

„Takto si mi to nikdy nepovedala.“

„Lebo takto sa o tom ťažko rozpráva.“

„Si plná prekvapení, Mašľa.“

„Hej?“

„Hej, človek by povedal, že ti chýba cit, a potom ho skoro rozplačeš.“

„No zas sa neposer.“

„Nikomu nepoviem, že poznám tvoje tajomstvo, neboj sa,“ zasmiala som sa.

Aj ona sa zasmiala.

„Moje tajomstvá nepoznáš, nefandi si.“

„Sú perverzné, však?“

„Veľmi.“

„Dobre, dobre,“ zdvihla som ruky. „Nechaj si ich pre seba.“

Keď som sa ráno zobudila, hneď som vedela, že toto bude jeden z tých dní, ktoré bolia.

Mala som opicu.

Čo opicu.

Gorilu.

Čo gorilu.

King-Konga som mala.

Spomienky sa mi pomaly vynárali. D-café. Babeny. Tanec, hudba, klobása. V hlave sa mi odvíjal film. Najnovšie spracovanie Viem, čo si robila včerajší večer.

Tak pekne po poriadku.

Ja, slečna Boa Vista a Prinčipessa Mašľa sme spolu vyrazili do D-café, nášho obľúbeného podniku. Kožené sedačky, nízke stoly a dlhé slamky.

Do podnikov každého druhu, či už je to vyššia úroveň, alebo nízka kvalita s jedným druhom piva, chodia väčšinou určité skupinky ľudí.

A to konkrétne:

• Ľudia, ktorí sedia vo VIP boxoch, lebo poznajú majiteľov a majitelia poznajú ich. Chodia si za bar, obsluhujú sa aj sami a cítia sa tam doslova ako doma.

• Stáli zákazníci, ktorí poznajú majiteľov a majitelia poznajú ich. Sú to ľudia, ktorí tam chodia na obednú kávu z blízkych firiem a kancelárií.

• Stáli zákazníci, ktorí poznajú majiteľov, ale majitelia nepoznajú ich.

• Ľudia, čo tam iba zablúdili.

• Ľudia, čo sa tam prišli iba vycikať.

• Dievčatá, ako sme my. Poznajú nás tam všetci. Ale my poznáme len tých dôležitých. Môžeme sedieť vo VIP priestoroch, keď prídeme, miesto sa vždy zázračne uvoľní, môžeme sa promenádovať za barom a nikto nás nedá za to dole. Robíme im dobré meno. Prosto, varené, pečené. Pripečené. Každý nás má rád. Lebo sme skvelé baby.

• Dievčatá, ktoré chcú byť ako my. Za každú cenu sa chcú s nami zoznámiť a zapadnúť medzi nás.

Môžu to byť kočky, ktoré sú milé a spoločenské.

Môžu to byť kočky, ktoré sú najelitnejšie mrchy mrchovité. Závistlivé zmrdice.

• Jedinci presne takí, ako sme my, ale v mužskom vydaní.

A takých chlapov mám „in love“.

Začalo sa to tak, ako sa to začína vždy, pomerne nevinne. Sedeli sme v najlepšom boxe z celého D-café. Tento box je výborne umiestnený. Videla som celú miestnosť, čiže celé osadenstvo, videla som, kto prichádza, videla som, kto odchádza, videla som, ktorá vyžla si objednáva ľadovú kávu so zmrzlinou, aby potom mohla koketne oblizovať lyžičku, a vzápätí to utekala vygrcať do záchoda, lebo kalórie boli pre ňu psychická záťaž.

Tento box mal ešte jednu výhodu.

V pohode by sa tam natlačilo aj dvanásť ľudí. A my sme tam sedeli tri. Box bol viac než dopoly prázdny. Nie tak obyčajne prázdny. Ale zvodne prázdny. Každý si chcel prisadnúť. Ale nie každý si to mohol dovoliť.

Lady Boa Vista už veštila spoločníkov na tento večer a popritom si sťahovala šaty. Zvrchu som jej videla do žalúdka a z opačného smeru do maternice. Kúpila si ich bez skúšania, lebo „nemala som čas, kočeny…“, a neodhadla veľkosť, chudina. A Mašľa robila to, čo robí najradšej. Išla na záchod, obzerať sa v zrkadle.

Bolo ich viac než dosť. Vtlačili sa dnu. Ako veľká voda. Ako prívalová vlna testosterónu. Hneď sa okolo nich zbehla suita priateľov a známych, začali si navzájom všetci podávať ruky, tľapkať sa po pleciach, častovať sa nadávkami, ale len naoko, aby bolo vidno, že sú to vtipní chlapci, a gratulovať si k tomu, akí sú majstri sveta.

Pár kamošov, pár bývalých spolužiakov, pár exfrajerov. Plus dvaja neznámi. Jeden sladší ako druhý. A celá táto banda kľučkovala k nám, pretože tak to bolo vždy. Pretože tak to malo byť. Pretože tak sa nám to páčilo. Slečna Boa Vista, majsterka koketérie, už nebezpečne žmurkala umelými riasami na neznámeho číslo jeden, nejakého Wolfa. A pri mne zrazu sedel neznámy číslo dva Dávid.

„No čo, Mago, škola stojí?“ spýtala sa Boa Vista milo Maga, nášho drbnutého kamaráta.

„Aspoň škola musí, keď už nič iné, však?“ tiež som sa zapojila do začínajúcej sa debaty.

„Debbie, prestaň,“ povedal mierne.

„Hm, tak fajn, ty inteligent.“

Aj bývalý spolužiak Maťo sa pripojil: „Debbie, nechaj ho. Nakladačka v bowlingu a teraz aj tie tvoje odfajče mu nerobia dobre. Opije sa a čo potom s ním.“

„Za-ko-pať, za-ko-pať…“ zaskandovala Mašľa. Už niečo popila a sama sebe pripadala rozkošne vtipná.

Po pár vodkách som už viedla plnohodnotný výživný rozhovor s Dávidom.

Mal dvadsaťsedem.

Mal vysokú školu.

Mal priateľku.

Nič na mňa nehral. Ani ja na neho. Cítila som sa veľmi uvoľnene. Maťo sedel s nami na sedačke a celý večer mu dohováral. Všetko v rámci zábavy, prirodzene. Ale aj tak.

Vraj si má dať na mňa pozor.

Vraj som zlá.

Chytím, použijem, odhodím.

To bola moja posledná jasná spomienka. U mňa je to tak. Pijem, pijem, pijem, hmla.

Bola to dlouhááá noc.

Veľa sme drinkovali. A fajčili. Hlavne drinkovali. A fajčili. A v neposlednom rade drinkovali. Vodka a zábava tiekli prúdom.

Potokom.

Dunajom.

Mašľa skoro ráno volala pred panelákom cez smetný kôš do Austrálie.

Boa Vista sa viezla na novú adresu. Na adresu pána Wolfa.

A ja som ani nevedela, ako som dorazila domov.

To, že som celú noc lietala po všetkých mešitách a bola som z toho nebesky unavená, ma vôbec nesralo. To, že po vodke, ktorá by hravo rozožrala brnenie rytierov za okrúhlym stolom, začal môj žalúdok tráviť sám seba, ma nesralo ani najmenej. To, že mi v hlave zvonil zvonár od Matky Božej a zjavne neplánoval prestať, ma nesralo absolútne. Ale toto, že som musela upiecť tatkovi jablkové štrúdle, pre ktoré som nevidela piatu časť Harryho Pottera, ktorá išla v telke, tak toto som predýchavala ťažko.

„Čo robíš?“ spýtala sa ma Boa Vista. Volala mi vždy po prehýrenej noci, aby sa uistila, že som v poriadku.

„Pečiem jablkové štrúdle.“

„Ale vážne, čo robíš?“

„No vážne, pečiem. Operácia zatiaľ prebieha bez zjavných komplikácií, jablká sú stabilizované, životné funkcie v norme. Podľa neovereného zdroja sa hlavný chirurg vyjadril kladne a ak budú takéto priaznivé podmienky až do konca zákroku, bude sa to dať aj jesť,“ povedala som jej dramaticky.

„Márniš svoj talent,“ zareagovala a zložila.

Na stole som zbadala svoj zošit. Ten zošit, v ktorom som opisovala svoje vzťahy. Keď som ho otvorila, vypadol lístok.

ZAUJÍMAVÉ ČÍTANIE

Hneď som spoznala mamin úhľadný rukopis. Mrcha. Vliala som do seba nápoj, už nie omamný, vzala som pero a začala písať.

Písala som to, čo som sa naučila vďaka prvej láske.

Ešte napoly zaspato.

Ešte napoly opito.

Ale písala.

WELCOME TO THE JUNGLE.

Slová, ktoré úplne charakterizujú moje vzťahy. Pretože tie sú ako džungľa. Vkročíte plní očakávania. A čím ste ďalej, tým viac sa zamotávate. Presekávate sa ďalej hustým porastom, v jednej ruke mačeta, v druhej repelent. Ale nohy sa vám napriek tomu zamotávajú do lián.

A vy strácate silu bojovať.

A cesty späť už niet.

Mojou prvou láskou bol Stano, starší brat môjho spolužiaka. Ja som mala čerstvých sedemnásť a pocit ženy a on „zrelých“ osemnásť.

Každý z mojich vzťahov-úletov ma niečo naučil. A začalo sa to týmto prvým.

Spoznávali sme sa.

Stretávali sme sa.

Zahľadeli sme sa.

Ja do neho.

On do seba.

Ja som si najprv nič neuvedomovala. Mala som asi nasadené ružové okuliare. Inak si to neviem vysvetliť. Ako som mohla byť taká slepá? Nerozumiem. Veď vždy sme robili len to, čo chcel ON. Vždy sme chodili tam, kam chcel ON. Vždy bol ON na prvom mieste. Moje potreby išli bokom. Pýtam sa: Nemali by si byť partner a partnerka vo vzťahu rovnocenní? Nevravím, že som ho ľúbila na život a na smrť, lebo pravda to nie je a klamať sa nemá. Ale aj tak. Podriaďovala som sa, lebo som ho mala rada. Veľmi rada. Ale on nemal rád mňa. On mal rád len ten pocit, keď ma mohol predstaviť ako svoju frajerku.

Keď sme sa rozišli, horko, prehorko som plakala a nedokázala som pochopiť, prečo vždy radšej pozeral Ligu majstrov, než trávil čas so mnou. Nechala som ho ja, ale nikomu som vtedy nedokázala vysvetliť svoje konanie. Teraz to už viem. Jednoducho ma nemal rád tak, ako to bolo správne. Tak, ako som si to zaslúžila.

Často to tak býva, niekto má rád viac, niekto menej. Niekto má rád viac než ten druhý. Vtedy som pochopila, že láska sa nie vždy odpláca láskou.

Pre fungujúci vzťah musí byť snaha na oboch stranách. Nielen na jednej. Človek dáva svoju lásku bez nároku na odmenu. Nečaká nič. A touto nezištnosťou si tú odmenu zaslúži. Odmenu vo forme lásky, samozrejme.

Jediné, v čo som dúfala, bolo, že tento začiatok semestra nebude taký dramatický ako vlaňajší. Pamätám si to presne. Akoby to bolo včera. Ponorila som sa do spomienok. Viem, že som sedela na posteli, notebook na kolenách, úsmev na tvári. V intráku som bola len pár hodín. Písala som si s Mašľou, nič vážne, len taľafatky z nudy. Písala, že sa má fajn, že škola je stále nahovno a že o svojom sexuálnom živote sa ani zmieňovať nebude, pretože aktuálne žiaden nemá. Klasika. Ja som bola v izbe sama, Boa Vista už bola niekde v meste a určite zas nakupovala alebo robila niečo podobne plnohodnotné.

„Táni?“ oslovila ma moja najlepšia kamoška. Ani som si nevšimla, kedy prišla. „Volala mi tvoja mama.“

„Moja mama?“ spýtala som sa, ale ďalej som si chatovala s Mašľou. „Nemohla sa mi dovolať?“ dodala som a pozrela na mobil. Ale nebol tam žiaden zmeškaný hovor.

„Vlastne to ani neskúšala. Chcela, aby som ti to povedala ja.“

„Aha,“ pokračovala som v písaní si s Mašľou.

„Táňa, odlož ten notebook,“ mierne zvýšila hlas. Zodvihla som hlavu a pozrela na ňu.

„Chcela, aby si mi povedala čo? Nejaké tajomstvo?“ spýtala som sa veselo. Ale keď som sa jej lepšie prizrela, mala v očiach slzy.

„Prečo plačeš? Čo si mi mala povedať?“

„Vieš, Martin, on... tak nejako havaroval, vieš on...“

„On je...“

„Nie, nie, nie, je v nemocnici, ale neviem, v akom stave.“

Martin. Môj brat Martin. Ešte aj teraz, keď si na to spomeniem, ma zamrazí. Vždy je tu ten pocit, že sa mohlo stať niečo horšie. Vtedy sa pocit nevedomosti, strachu a očakávania toho najhoršieho vo mne miesil s pocitom, že všetko bude fajn, len treba dúfať. Nevedela som, kde je sever, čo mám robiť, či vôbec mám niečo robiť, alebo len čakať, kým sa dozviem niečo nové, a tak iniciatívu prebrala Boa Vista, pobalila pár svojich aj pár mojich vecí a išli sme. Martin vtedy býval v Košiciach v prenajatom byte so svojím kamarátom. Mal svoju prvú prácu, stú frajerku a radosť zo života. Môj brat je typ človeka, ktorý v každom vidí niečo dobré. A to ma na ňom vždy dosť udivovalo. Často mi vravel: „Táňka, nebuď taká skeptická.“ A ja som po ňom vždy hodila to, čo bolo prvé poruke. Bola som malá sestra, on bol veľký brat. Takto to u nás vždy fungovalo. Lebo tak to malo byť. Nikdy sme medzi sebou nemali žiadne spory. Jediným tŕňom v oku bolo to, že ma nikdy nechcel brávať von, medzi svojich skazených, ale zato hriešne sexi kamarátov. A teraz zrazu ležal v nemocnici, a ak by došlo k najhoršiemu, svoj život som si bez neho nedokázala predstaviť. V Košiciach na hlavnej stanici nás vyzdvihol otec a odviezol do hotela, pretože bolo niečo po polnoci. Rozrevala som sa, že chcem ísť za bratom, ale oco povedal, že by ma za ním aj tak nepustili. Keď sme ráno prišli do nemocnice, mama tam už bola a lekár jej hovoril, že MRI neodhalilo žiadne vnútorné krvácanie, ale spomínal otras mozgu, nejaké fraktúry a podliatiny, ale že sa to všetko zahojí a po dvoch mesiacoch bude ako znovuzrodený. Keď som Martina uvidela, rozrevala som sa zas, pretože vyzeral úplne strašne. Hlava v obväzoch, modrina na pol ksichtu, škrabance po celom tele, zlomené rebrá, ruka, noha v sadre. Ale vedela som, že sa z toho dostane. Prvé, čo mi povedal, bolo, čo zas revem, a ja som sa rozrevala ešte viac, veď prečo nie. Potom sa obrátil na Boa Vistu a poprosil ju, aby ma odviezla niekam preč, najlepšie na psychiatriu, pretože on pri sebe takúto hysterku nepotrebuje. Ihneď som si utrela slzy a sople a poslala ho preventívne doriti a on len utrúsil, že konečne som to opäť ja. Po dvoch týždňoch ho pustili z nemocnice domov a on sa zas nasťahoval do svojej starej izby, lebo mama nechcela, aby bol v takom stave v Košiciach sám. Ja som si vzala zo školy na pár dní voľno a zatiaľ čo mama bola v práci, ja som mu robila francúzske zemiaky, vypekala kapustové pirohy a obsluhovala ho ako anglického kráľa. Teraz, keď si na to spomínam, môžem povedať len jedno. Som rada, že je to už za mnou. Aj keď ma, pravdaže, mrzí, že sa niečo také vôbec prihodilo.

2. kapitola

Prvý sex

V pôvodnej verzii Alice v krajine zázrakov od Lewisa Carrolla, nie v tej od Walta Disneyho, sa píše: „Ktosi povedal, že svet sa hýbe vtedy, keď sa každý stará, o čo sa má starať.“ Píše sa tam však aj toto: „Horčica a plameniaky štípu.“ Veru, veru. Číročíra pravda pravdúca. Myslím to o tom staraní. Nie to o tej horčici. Hoci mohla by to byť pravda, aj keď s plameniakmi ešte nemám žiadne skúsenosti. A ako sedemnásťročná som nemala skúsenosti ani v mnohých ďalších oblastiach.

V oblasti varenia. (Ako uvariť čaj, ktorý by sa dal piť? Odhadnutie množstva cukru, citróna a času vyluhovania čajového vrecúška – španielska dedina. Ako uvariť iné jedlo, ako sú miešané vajcia? Jedným slovom utópia.)

V oblasti cestovania. (Ako si v autobuse kúpiť lístok do mesta, do ktorého cestujem, a nie do mesta, v ktorom sa nachádzam? Ako cestovať vlakom? Na toto mal niekto vydať manuál. Nočné mory, že sa veziem vlakom do neznáma, ma prenasledovali roky rokúce.)

V oblasti sexu.

Nadišla tá prazvláštna čarovná chvíľa, keď budem opisovať svoj prvý sexuálny zážitok.

Nie štipľavo.

Nie farbisto.

Ale len tak normálne. Ako, kedy, s kým a kde. Veď to bol dôležitý míľnik v mojom živote. A mám opisovať vzťahy. A s týmto zážitkom súvisí jeden vzťah. Vlastne vzťah je v tomto prípade relatívny pojem. A my by sme mali nazývať veci pravým menom. Tak sa teda bavme o posadnutosti. O posadnutosti obrovských rozmerov.

Zavrela som zošit a ukryla ho pod vankúš. Cítila som sa ako pätnásťročná, keď som pred mamou schovávala cigarety. Ale musela som to spraviť, keďže o mne nikto nemusel vedieť všetko. Bol piatok a predo mnou posledný víkend doma. V nedeľu Tour de Blava, škola volá. Obvolala som svoje crazy kamaše, t. j. slečnu Boa Vistu a Prinčipessu Mašľu.

„Poď, debordelizácia hlavy je nutná aspoň raz za mesiac,“ vravievala Boa Vista.

„Ale dnes vzťah k drinkom na bode mrazu.“

„Chápem,“ povedala. „Ľadovo vychladené.“

A tak, čo v mojej hlave nezabil peroxid, to vymyl alkohol. Teraz si len ťukám na čelo.

Bolo pol ôsmej večer. Začínala sa noc. Hriech iba spať. V D-café klasická pohoda. Mašľa bola už down. Viezli sme sa do nejakého nového podniku v centre, ktorého názov som zabudla okamžite, ako mi ho kamarátky povedali.

Boa Vista bola nejaká mĺkva. Asi vypila málo Jin Bimov. Randila s pánom Wolfom. Oni začali od konca. Najprv sex, až potom spoznávanie sa. Aj Dávid tam mal byť. Ale mne to bolo hovno platné, keďže tam mal byť ešte niekto ďalší. Jeho priateľka.

Stála som pri bare. Sama. Radšej sama ako v zlej spoločnosti. Veď ja som mala ľudí rada. Len ma nesmeli nasrať. Boa Vista s Wolfom sa niekam vytratili v neskonalej súhre. Predtým som ju ešte upozornila, že fajčenie pod volantom spôsobuje zakrivenie chrbtice. Jej tvárička chytila purpurový odtieň. Ale nech si aspoň ona užije, keď už ja som na ceste do neba.

Mašľa a ďalšie kamošky sa vrteli ako vretenice na parkete a ja som premýšľala, prečo sa tam cítim ako v inej dimenzii. Vždy keď sa pri mne niekto zastavil, tak zavalil takú sprostosť, až to budilo úžas. Niektorí ľudia vážne nemali Boha pri sebe. Ani Boha, ani rozum.

Pristavil sa pri mne bratov bývalý spolužiak z výšky, kúpil mi drink a rozprával o práci. Jedným slovom hrôza. Takými rečami veľa vody nenamúti. Mala som chuť povedať mu, aby vystrelil preč, ale radšej som ostala ticho. Bol to kamoš a nemohol za moju zlú náladu. Preto som prestala nad drinkom neplodne meditovať a tanečným krokom som sa tiež išla vrtieť k Mašli. Tie kokety v zápale vášne už laškovali a dotýkali sa navzájom, aby malo ich obecenstvo nad čím slintať. Pri pohľade na ne by sa červenali aj divosi z pornopriemyslu. Také mrchy. Ukazovali holé stehná a ja som mala na sebe takú mini, že by ju ani Monk nenašiel. Medzi ne som zapadla bez najmenších problémov. Pár odvážlivcov sa začalo namotávať a ja som zachytila Dávidov pohľad. Páčil sa mi. Veľmi. Ale musela som sa spamätať. A v tomto okamihu prišiel Maťo, ktorý bol vždy tam, kde sa niečo deje. Klasicky. Ťahal ma opäť k baru, do ruky mi vtlačil drink. A usmieval sa, lebo si myslel, že za metaxové hviezdičky mu poskytnem odmenu sladkú a podľa neho aj zaslúženú. No nie je milé, keď si niekto takto fandí?

A vraj po alkohole sú ťažké rána. To je číročíra sprostosť. Celý deň je nahovno. Praktizovala som gaučing už druhú hodinu s ľadovým obkladom na hlave. Schyľovalo sa opäť k večeru, ale ja som sa nechystala nikam. Celý deň som sa balila. Bolesť hlavy postupne ustupovala, tak som otvorila zošit a opäť začala písať príbeh doteraz nevídaný.

Dievčatá chcú prežiť svoje prvé milovanie s chlapcom, ktorého ľúbia a o ktorom si myslia, že s ním prežijú zvyšok svojho prenádherného cukrovatového života. Ako sa to volá, hádajte na trikrát. Pomôžem vám? No predsa fenomén ružových okuliarov. Sviečky, hudba, lupene ruží. Ako to nazvať jedným slovom, nepoužiť vulgarizmus a neuraziť romantické duše až do hĺbky ich srdca? No proste PAKOVINY.

Nemala som utkvelé predstavy o prvom sexuálnom zážitku. Vedela som, že čo sa má stať, aj sa stane. Aj sa stalo. A stalo sa to na jednej chatovačke. Spolužiačka oslavovala sedemnásť. Oslava to bola bujará. Ľudí celá kopa, galóny chľastu a tony zábavy. S Boa Vistou sme pozvali asi všetkých z mojej aj z tej jej školy. Ak by sme tak nespravili, teraz tu nemám o čom písať. Tým vyvoleným sa stal pán M (čítaj pán EM). Prišiel so spolužiakom slečny Boa Visty, ktorý priviedol celý svoj futbalový či hokejový, či neviem aký klub. Proste športovci – pevné zadky, nulový charakter.

Nedokázala som sa sústrediť. Nedalo sa. Stále som mala pred sebou Dávidov pohľad. Videla som, ako k nemu podišla Paula, pobozkala ho na krk a on sa usmial. A mňa oblial studený pot. Myslela som si, že sa mu páčim. Trochu detinské, však? Aj mrchoidné, pravdaže. Keď som nad tým rozjímala, zavolal Maťo. Nemyslela som si, že by bol Maťo zlý. Ale ani som nevravela, že bol dobrý. Vyzeral fajn.

Bol prevtelením túžby.

Bol prevtelením vášne.

Vecí vzrušujúcich.

Vecí tajomných.

Bol to chlapec stvorený na sex. Ale každá minca má dve strany.

Bol to chlapec nafúknutého ega.

Bol to chlapec odrody JA SOM PÁN BOH, JA SOM STVORITEĽ SVETA.

Bol to chlapec, ktorý si myslel, že som po ňom išla ako po teľacom.

A prečo si to myslel?

Lebo si nedokázal predstaviť, že by som prehliadla jeho nadpozemskú dokonalosť.

Lebo si nedokázal predstaviť, že by o neho niekto nemal záujem.

Lebo dovtedy nezatvárali ženy pred jeho fantáziami oči. Poniektoré dokonca ani ústa.

„A vraj ženy sú naivné. Dovoľte mi zasmiať sa,“ s obľubou vravievala Boa Vista a ja som s ňou súhlasila na celej čiare.

A takýchto zverov, ako bol Maťo, sa v spoločnosti nachádzalo čoraz viac a viac. Množili sa ako huby po daždi a občas bolo ťažké odhadnúť, čo bolo zrno a čo len plevy. Niekde som čítala, že ženy sa nemôžu donekonečna sťažovať na chlapov. Musia sa proste naučiť pracovať s materiálom, ktorý je k dispozícii. A tento materiál je rozdielnej kvality.

Občas to bol PÁN BOŽSKÝ.

Občas to bol PÁN MAGOR.

Ako by to zhrnula Prinčipessa Mašľa: „Taký je svet. Život nie je ako v Búrlivom víne.“

Keď sme s Boa Vistou nemali čo robiť, tak sme si písali zoznamy. Čo robiť, čo nerobiť, ako prežiť. Sedeli sme na posteli, jedli sušienky a Boa Vista vymýšľala vždy nové a nové pravidlá. Ja som ich spisovala, a tak vzniklo naše desatoro prežitia.

1. Vytvor si taký dokonalý svet, aký sa len bude dať.

2. Oko za oko, zub za zub, nevera za neveru.

3. Predstieraný orgazmus je vždy lepší ako žiadny.

4. Nikdy neotváraj v spoločnosti minerálku, ktorá sa ti tri hodiny vytriasala v kabelke. Iba ak by si chcela súťažiť v miss mokré tričko.

5. Nikdy nehovor človeku, že je dement alebo blbec, pokiaľ nevieš, či dotyčný nie je náhodou dekanom školy.

6. Nikdy chlapovi nič nevyčítaj, pretože sa môžeš o sebe dozvedieť veci, ktoré si nikdy vedieť nechcela.

7. Nikdy sa chlapa nepýtaj, či si tučná, pretože ani jedna jeho odpoveď sa ti nebude páčiť.

8. Nikdy nepi, ak to nevieš, pretože s hlavou v záchode nebudeš sexi, ani keby si mala na sebe bielizeň od Victoria’s Secret.

9. Nikdy si nezačínaj s ex svojej kamarátky, ľahší je tanec na mínovom poli.

10. Miluj a užívaj si život, pretože nič lepšie sa na tomto skurvenom svete ani robiť nedá.

Mašľa mala len tri pravidlá.

1. Nikdy nebež s nožnicami.

2. Nikdy nejedz žltý sneh.

3. Nikdy nespi s bývalým svojej kamošky.

Napriek tomu, že tie pravidlá boli len tri, Mašľa mala zjavné problémy s ich dodržiavaním. Hlavne s jedným z nich.

Myslím, že to bolo niekedy v lete. Boa Vista bola doma sama, tak nás pozvala k sebe na víkend, pretože jej rodičia boli na nejakom wellness pobyte v Tatrách. Boa Vista má nádherný dom, krásnu záhradu, dokonca s bazénom, no hovorím, ich rodina nepozná pojem finančné ťažkosti. Ani ja sa nemôžem sťažovať, tiež mám všetko, otec je uznávaný chirurg, mama riaditeľkou poisťovne, takže peňazí máme dosť, ale v porovnaní s majetkom rodiny Boa Visty to nie je nič. A to je ďalšia vec, pre ktorú som Boa Vistu mala rada. Nikdy sa nevystatovala, nepovyšovala, nesprávala sa ako snobka z dobrej rodiny. Vždy bola jednoduchá a milá. A vravela, že nie je bohatá, že bohatí sú len jej rodičia. Netvrdím, že chodila oblečená ako zo sekáča, že nevyužívala peniaze, ktoré jej rodičia poskytovali. To nie. Hovorila, že je povinnosťou rodičov postarať sa o svoju jedinú dcéru, pokiaľ študuje. A že keď si dokončí školu, až potom si začne zarábať sama na seba. A rodičia jej to brali. A raz, asi pred troma rokmi, prišla s nápadom, že by sme si mohli popri škole zarábať, ja som hneď súhlasila, a keďže jej otec má po celom Slovensku veľa kontaktov, tak sme od neho chceli, aby nám vybavil nejakú brigádičku v dákej firme, kde by sme len varili kávičku a kopírovali papiere. Ani sme netušili, aké hromobitie na seba privoláme. Môj tatko to zobral v pohode, dokonca sa potešil, že sa možno aj niečo naučím, ale otec Boa Visty skoro dostal srdcový záchvat, začal vymenovávať rôzne ťažkosti, ktoré so sebou práca prináša, že nebudeme stíhať školu, ktorá by mala byť pre nás prioritou číslo jeden, a že keď si nájdeme počas školy brigádu, tak Boa Vistu vydedí. A brigádu sme si našli aj napriek tomu. A bez jeho pomoci. Chodili sme tam len na záskok, vždy len na pár hodín do týždňa, a otec Boa Vistu nielenže nevydedil, dokonca jej začal na účet posielať o dvesto eur viac, pretože dúfal, že sa brigády vzdáme. Skončili sme s ňou až tesne pred bakalárskymi štátnicami. A nikdy sme neľutovali, že sme začali.

Mali sme byť u Boa Visty celý víkend, tak sme sa dohodli, že prídeme už v piatok, spravíme si pohodový večer, ugrilujeme pár klobás, len my tri, akože dámska jazda. Ja som prišla prvá, pomohla som Boa Viste všetko nachystať, pripravili sme si rôzne zeleninové šaláty, ešte sme aj stihli upiecť hrnčekový koláč s marhuľami, pretože ten bol najjednoduchší a my sme ho mali najradšej. Keď Mašľa nechodila, začali sme grilovať bez nej, jedli sme a pili svieže drinky. Boa Vista sa jej rozhodla zavolať, ale tá jej zvestovala opitým hlasom, že nedôjde, že možno až v sobotu večer. Pomysleli sme si: No jasné, Mašľa určite niekde žúruje, a hodili to za hlavu, veď zabaviť sa dokážeme aj bez nej.

Ráno, keď sme raňajkovali na terase, niekto zazvonil, Boa Vista išla otvoriť. A vrátila sa aj s Mašľou.

My sme boli v teplákoch a v tielkach, ona mala na sebe modré kokteilové šaty, na nohách štekle a v rukách listovú kabelku. Hodila sa k nám na stoličku a ja som jej naliala pomarančový džús, lebo to zjavne potrebovala.

„Smrdíš sexom a alkoholom, čo, noc sa vydarila?“ opýtala sa jej Boa Vista a ja som sa usmiala, pretože som mala rada tieto jej postrehy.

„Dalo sa to prežiť.“

„A čo si taká nijaká?“ kládla jej ďalej Boa Vista otázky.

„Vôbec som nespala,“ povedala zachrípnutým hlasom a vzala si tabletku, ktorú som jej doniesla.

„Dobre, tak nám aspoň prezraď, s kým si bola,“ nedala sa odbiť Boa Vista.

„Nepoznáte ho.“

„A ty ho odkiaľ poznáš?“

„Ani ja ho už nechcem poznať.“

„Tak fajn, vidím, že s tebou nebude rozumná reč, kým sa nevyspíš, poď so mnou, dám ti nejaké tričko a pojdeš si ľahnúť,“ povedala nakoniec Boa Vista a Mašľa sa bez slova postavila a išla s ňou.

„Bola nejaká divná,“ poznamenala Boa Vista, keď sa vrátila. A ja som s ňou súhlasila. Niečo sa stalo. Či skôr niečo spravila a nechcela to priznať.

Po celodennom spánku sa Mašľa zobudila svieža a opäť to bola ona, tak sme si celý večer púšťali dévedéčka ako Hriešny tanec a Flashdance, jedli čipsy a upiekli si smotanové zemiaky a nikto viac nám nechýbal. Boa Vista na chvíľu odbehla, lebo jej zvonil mobil, ale o pár minút sa k nám vrátila. A takú nasratú som ju v živote nevidela. Úplný boží bič v sukni. Vrieskala na Mašľu, ako jej to mohla urobiť, ako sa tak dokázala znížiť a podraziť najlepšiu kamošku a že či musí tú svoju buchtu ponúkať každému. Ja som nechápala, Mašľa si pozbierala veci a bez slova odišla a Boa Vista sa rozrevala a hovorila niečo o tom, že dúfa, že Mašľa pôjde do pekla a tam ju pekelné psy roznesú v zuboch. Keď sa trochu upokojila, porozprávala mi o tom, ako jej zavolal ex, ktorý ju pred týždňom nechal, a opitým hlasom sa jej začal ospravedlňovať za to, že ju opustil, ale teraz zistil, že ju skutočne ľúbi a chce ju späť. A ona sa veľmi potešila, lebo dúfala, že to ešte nejako zlepia dohromady. Ibaže on sa začal ospravedlňovať ďalej, že ľutuje, čo sa stalo predchádzajúcu noc, a že to už nikdy nespraví. A keďže ona nevedela, čo sa stalo, tak sa ho na to opýtala. A tak z neho pomaly vypadlo, že sa stretol s Mašľou nie kde v bare, najprv na neho ziapala, potom sa s ním opila a nakoniec sa s ním vyspala. A tajomstvo bolo vonku. Tajomstvo, ktoré sa nám Mašľa bála povedať. Tajomstvo, ktoré narobilo len zlo.

A potom sa nerozprával nikto s nikým. Boli to dva týždne absolútnej tmy, keď sme o sebe nevedeli. Boa Vista si myslela, že stojím na strane Mašle, Mašľa si myslela, že stojím za Boa Vistou, a mne vlastne bolo úplne jedno, že to Mašľa spravila, lebo som bola šťastná, že Boa Vista už nechodí s tým pakom a po tomto všetkom sa k nemu už určite nevráti. A tak som sa s ňou stretla a vy svetlila jej, že môže byť len rada, že ju ten blbec nechal a že sa Mašli môže za to, čo urobila, poďakovať, pretože teraz sa k nemu už určite nevráti, veď kto by aj hej. A tak sa Boa Vista Mašli naozaj poďakovala a ona jej povedala, že nemá za čo. A zas bolo všetko v po riadku. A Mašľa sa zaprisahala, že sa už nikdy nevyspí so žiadnym bývalým ani jednej z nás.

Sedela som vo vlaku a lovila na pomyselnú udicu. Človek by to nazval jedným slovom nuda. Ale ja nie. Lebo ja som sa nikdy nenudila. Ja som len občas nemala čo robiť.

V celom vozni sa nenašiel nikto zaujímavý. Okrem mňa, pravdaže. Bolo tam len pár ľudí v takej pochmúrnej nálade, akú som mala aj ja. Ďalej pár ľudí, ktorí by mohli súťažiť medzi sebou v kreténizme. A tiež pár ľudí na prvý pohľad v pohode, ale zdanie klame. Možno to vyznie skepticky, ale nikto nie je celkom normálny.

Vlak sa rútil rýchlosťou srania tehly a stáli sme pri každej vŕbe.Škoda, preškoda, že cestujem sama, vravela som si,ale keď musíš, tak musíš. Akási ludra na mňa už dobrú pol hodinu zízala. Predpokladala som, že sa jej buď veľmi páčim, alebo veľmi nepáčim. Iná možnosť nebola. Ale pramálo ma to trápilo. Už dávno som si zvykla, že si ma ľudia obzerali. Okato obzerali. Bez hanby a bez zdravej súdnosti. Nikdy som nedumala o tom, akí sú to super ľudia, lebo pravda to nie je a klamať sa nesmie. Bavilo ich to? Bavilo. Každému vždy stačí len jeden pohľad a utvorí si vlastný názor. Ale je jasné, že človeka treba najskôr spoznať. A až potom škatuľkovať. Ako sa vraví: To, že je človek inteligentný, ešte neznamená, že nemôže byť aj jebnutý.

O mne veľa ľudí vravelo, že pôsobím namyslene, ba až pyšne. Ale nikto z nich si neuvedomoval rozdiel medzi pýchou a hrdosťou. Jane Austen v Pýche a predsudku píše:

„Hrdý človek ešte nemusí byť pyšný. Hrdosť sa týka skôr toho, čo si sami o sebe myslíme, pýcha toho, čo si prajeme, aby si o nás mysleli ostatní.“ Akože salám-banán, kto si o mne čo myslel, mňa z toho hlava nikdy nebolela. Aj ja som si myslela veľa vecí, ale viac než polovicu z nich som si kvôli svetovému mieru nechávala pre seba. Lebo inak by buď celý národ od hanby pokapal, alebo by som vyvolala tretiu svetovú. Múdry človek vie, kedy nemá svoje myšlienky premeniť na slová.

Prisadol si ku mne chlapec. Vyzeral dobre. Dokonca výborne.

„Ako sa máš?“ opýtal sa.

„Žijem.“

Chlapec sa pousmial a dodal: „Zdá sa, že dnes tu má niekto skvelú náladu.“

„Potrebuješ niečo konkrétne?“ spýtala som sa a on sa len pohodlnejšie usadil.

„Ty si Debbie, však?“Dočerta, odkiaľ ma pozná? pýtala som sa v duchu. „Máme spoločného známeho.“ Odmlčal sa a doložil: „Dávida.“

A na mojej tvári sa zrazu rozťahoval milý úsmev a do očí som nechala vojsť slnečný jas. Zdá sa, že Boh ma mal opäť na chvíľku rád.

„A ty ho odkiaľ poznáš?“

„Volám sa Reňo,“ vystrel ruku, dali sme si znak pokoja a tichým hlasom dodal: „Som Dávidov mladší brat.“

A opäť sa potvrdilo staré známe: Nič na tomto svete sa nedeje náhodou.

Bola som tým dievčatkom so zápalkami, ktoré sedelo pri chladnom kozube. Celé okolité osadenstvo bolo už natoľko opité, že nikto nebol schopný doniesť pár polien. A tie najväčšie polená už ležali zalomené pod stolom. Na zahriatie nám teda ostali len tekuté svetríky a známa veta: Trením vzniká teplo.

S pánom M som si hneď padla do oka a o pár hodín neskôr aj do postele. Prisadol si ku mne, podal mi bodkovaný hrnček – nie s Grankom, ale s rumom – a výživne sme mlčali. Ale nebolo to také trápne ticho, keď človek nevie, čo má povedať, a preto radšej drží hubu. Bolo to fajn. A potom sme sa začali baviť. Krok po kroku sme prebrali všetko aj nič.

Doteraz celkom nechápem, prečo si prisadol práve ku mne. Ale som rada. Všetci určite poznáte takých ľudí, ktorí vzbudzujú rešpekt. Jednoducho to z nich vyžaruje. Niekto by to charakterizoval ako nadradenosť. A u niektorých to nadradenosť aj je. Ale nie u neho. On len vedel, na čo má a na čo nie, nezahadzoval sa s idiotmi, mal svoju úroveň. A hlavne si nikdy nedal „skákať po hlave“. A keď sa o to niekto pokúsil, vyriešil to stručne, čiže ručne. Preto si s ním nikto nezačínal.

Iba ja.

Milovali sme sa, zatiaľ čo vo vedľajšej izbe prebiehala párty roka.

Milovali sme sa, zatiaľ čo slečna Boa Vista, prehodená cez zábradlie na terase, grcala na celý svet.

Milovali sme sa, zatiaľ čo ten pako Maťo nás špehoval cez odchýlené dvere, aby to potom mohol farbisto opisovať svojim nadržaným neuspokojeným kamarátom.

Nebudem tu tento zážitok rozpitvávať do podrobností, lebo toto nie sú zakázané strany, ale spoveď mojich vzťahov-nevzťahov. Stačí vedieť, že ten „prvý pokus“ bol fajn. A počas tej noci bolo takých pokusov viac a každý z nich bol o sto percent lepší než ten predchádzajúci. A popravde, pri milovaní s pánom M som sa naučila v oblasti sexuálnych radovánok viac než za nasledujúcich pár rokov. Čo k tomu dodať. Dobrý učiteľ, lepší žiak?

A teraz sa vráťme k jadru veci. Stretnutie s pánom M ma natoľko poznačilo, že som sa z toho dlho nemohla spamätať. Rok a pol som sa prebúdzala a zaspávala len s myšlienkou na neho. Bolo to choré. Veď za toto obdobie som ho videla asi len päťkrát! Myslela som si, že ho ľúbim. Ale to by som sa do neho musela zaľúbiť už na prvý pohľad a ja na takúto lásku, rovnako ako Carrie Bradshaw, verím, len keď sa hovorí o topánkach. Bola som ním len posadnutá. Chronicky posadnutá. Revala som kvôli nemu v pravidelných intervaloch každú druhú noc do vankúša. A vždy, keď som dúfala, že ho stretnem, a nestretla som ho, bol to pre mňa koniec sveta. Ale každé nové ráno skrsla vo mne malá iskierka nádeje, že ho čoskoro uvidím. A tak som fungovala každý deň a kŕmila sa predstavami o našej nehynúcej láske. Tak veľmi som po ňom túžila.

Bolo to zvláštne. Dovtedy som takéhoto človeka nepoznala. Keď sme sa nejakou čírou náhodou stretli, tak sme boli spolu. Ale nikdy nie tak dlho, aby sme to nejako zlepili dohromady. Jemu to asi tak vyhovovalo a ja som nechcela tlačiť na pílu. A keby som zatlačila, možno by to bolo iné a ja by som s ním žila šťastne až do smrti. Ale poznáte to – keby bolo keby, boli by sme v nebi. Z tohto ošiaľu ma dostal iný objekt, ktorý sa vrútil do môjho zorného poľa, ale to je už iný príbeh.

A tento nevzťah ma naučil, že:

Keď sa všetko skončí, nepríde vždy zaručene

HAPPY ENDING.

Keď dosiahnete kúsok neba, vždy zaručene dostanete aj kúsok pekla, ako bonus do života.

A to posledné, čo som sa naučila, bolo, že: TÚŽBA EŠTE NIE JE LÁSKA.

Len čo som bola v Blave, utekala som k svojmu gay kamarátovi Oliverovi, veď prekvapenie, nie? Nevidela som ho dlho, predlho. A chýbal mi veľmi. Pred bytom som sa ešte upravila, uhladila si šaty. Keď som išla k Olimu, zásadne som nezvonila. Vždy som zatrieskala päsťou do dverí a kričala:

„Oliver, ty smrad, za toto mi zaplatíš, otvor! Počuješ? Otvor!“

Takéto divadlo sme pripravovali vždy pre Oliho susedov, ktorí pohoršene vyliezali z bytov, sledovali nás a krútili hlavami a uisťovali sa v tom, že Oliver je skaza ľudstva a že všetci kvôli nemu raz zhoríme v pekle.

Ale tentoraz mi neotvoril Oliver. Vo dverách stál veľký chlap v červených boxerkách a ja som stála na prahu dverí a zízala na neho s otvorenou hubou ako chorá vrana.

„Chceš niečo?“ opýtal sa.

„Olivera.“

„Ale Oliver je môj.“

„Ale môj bol skôr.“

Usmial sa na mňa a povedal: „Ty budeš asi tá Táňulienka.“ Prikývla som a prebehla po ňom pohľadom.

„A ty asi nebudeš len jeho opravár.“ Opäť sa usmial a teraz ukázal aj zuby.

„Nie, to nie, volám sa Miloš.“

„Teší ma, Miloš. Stratil si nohavice?“ poukázala som na neformálnosť jeho oblečenia. Tentoraz sa už skutočne rozosmial a ja som spýtavo nadvihla obočie.

„Oliver mi vravel, že si zábavná, ale nemyslel som si, že až takto.“

Skôr ako sme stihli zmiznúť v byte, zastal na poschodí výťah. Otočila som sa a bol tam.

„Vidím, že ste sa už zoznámili,“ povedal Oliver. Vystúpil z výťahu, vymódený ako z reklamy na Calvina Kleina, podal tašky s bagetami a so zeleninou Adonisovi v boxerkách s príkazom, nech urobí kurací šalát, a objal ma.

„Tak konečne si tu.“

„Tak konečne som tu.“

A vtisol ma do bytu.

„Tak ako sa máš, drahá?“ opýtal sa ma Oliver a nakladal mi kurací šalát. Adonis opekal bagety a mal už na sebe bermudy. No po tričku či po košeli ani stopa.

„Mám sa fajn, všetko v poriadku.“

„Škola?“

„Posledný rok.“

„Boa Vista?“

„Žije.“

„Mašľa?“

„Rovnako.“

„Martin?“

„Má novú frajerku.“

Adonis, alias Miloš, preskakoval pohľadom, raz sa díval na mňa, raz na Olivera, ako tenisový rozhodca, ktorý sleduje loptičku.

„Takto sa bavíte vždy?“ spýtal sa.

„Skoro vždy,“ povedala som a vložila si kuracie mäso do úst.

„Klasika,“ podotkol Oliver.

„Vyzeralo to ako krížový výsluch.“

„A ty sa máš ako?“ pozrela som na Olivera. „Dá sa. Ale idem na pár týždňov preč. Pracovne do Viedne.“

„To fakt? Musíš?“

„Musím, bude to pre mňa významný krok vpred.“

Oliver bol bytový architekt. Celkom úspešný. Mal len dvadsaťosem rokov, ale dobrý vkus a zmysel pre detail. V brandži sa uchytil, lebo všetci ho brali ako mladú krv, ktorá priniesla niečo nové.

„Tak to potom nie som proti. Keď budeš mať veľa peňazí, budeš mi môcť kupovať drahé darčeky.“

„Koľká to radosť pre mňa.“ Pustil sa do šalátu a po chvíli sa opýtal: „Máš teraz niekoho?“

„Akože či teraz s niekým randím?“

„Akože či teraz s niekým spíš.“

„Aha. Ani jedno, ani druhé,“ povedala som pravdivo.

„Určila si si nové priority? S nikým nespať a sledovať v telke Annu zo Zeleného domu?“

„Nie. S nikým nespať a sledovať SuperStar.“

„No tak to už je iná úroveň.“

„Ale mám novú lásku,“ spomenula som si na Dávida. „Volá sa Dávid a budeme spolu žiť šťastne až naveky vekov amen.“

„On o tom vie?“

„Zatiaľ nie.“

„A nemyslíš, že by o tom mal vedieť?“

„Raz sa to dozvie.“

„No dobre, keď myslíš.“

Keď som dojedla šalát, zavolala mi Boa Vista, kde som. Povedala som, že u Olivera, a ona, že hneď mám ísť k nej do intráku, lebo sa oslavuje začiatok semestra. Tak som sa rozlúčila a išla.

Už tri hodiny som bola v intráku.

Už dve hodiny z toho som bola opitá.

Už hodinu som sa snažila neovracať si posteľ. Klasický začiatok semestra.

Pomaly som pocit nevoľnosti zatlačila do úzadia, prebrala som sa a poprosila cudzieho jedinca v mojej izbe, aby mi nalial. Prosila som o minerálku a dostalo sa mi vína.No zbohom. Chcela som byť pohodlná a nechať sa obslúžiť, ale ako sa zdalo, v tejto spoločnosti by to bolo len na škodu. Musela som zjazdiť Boa Vistu, čo za zmrdov sprostých doviedla na otvorenie nového semestra. To snáď ani nebolo možné, bola som z toho úprimne pobúrená. A tak som vstala napriek ruskému kolesu v hlave a v žalúdku a vydala sa na cestu za živou vodkou, pardon, vodou, ktorá by zachránila moje telo pred kolapsom. Predierala som sa pomedzi davy ľudí, z ktorých som ledva polovicu poznala. Hľadala som aspoň dúšok nesýtenej chladenej, ale všade sa váľali len samé Coca-coly a hroznové Márky. To asi za trest, lebo za odmenu to určite nebolo. Doliezla som do našej provizórnej kuchyne, naplnila pohár po okraj a pila, až pokým sa vo dverách nezjavil cvok s takou maskou, akú mal ten úchylák v paródii Scary Movie. Rozkašľala som sa a v tej chvíli som už mala k tomu kolapsu sakramensky blízko. Cvok si stiahol masku a ja som v ňom spoznala spolužiaka bývajúceho o pár izieb ďalej. Rehotal sa ako blázon, bolo zjavné, že už čo-to popil. Odišla som a bola som rada, že koordinácia sa mi zlepšila natoľko, že som sa nemusela pridržiavať stien. V každom prípade to bol úspech. Naša izbovica sa plynulo zmenila na chodbovicu. Stretla som známych aj neznámych, takých, čo som videla rada, aj socky, ktoré som vidieť nechcela až do konca všetkých koncov. Išla som radšej pohľadať svoje kamaše, čiže Boa Vistu a zvyšok klubu necudníc. Niekde sa tam jebašili, všetky hnojili hlášky roka a snažili sa, aby sa o tom rošambe na ďalší deň rozprávalo po celom intráku spod titulom Kto tam nebol, môže ľutovať. V tom sa dalo na ne zaručene spoľahnúť. Zbadala som slečnu Boa Vistu. Usmievala sa, badala som, že sa baví. Okolo nej sa zbehlo veľa jej obdivovateľov a bol to dosť hojný počet. Ľudia ju jednoducho žrali. Viseli by jej na perách, aj keby čítala recept na zeleninovú polievku.

Vedela zaujať.

Vedela poradiť.

Vedela počúvať.

Vedela namiešať tú najlepšiu Bloody Mary len tak z fleku a od oka.

A mala ma rada. Takú, aká som bola. Nie inú, nie slušnejšiu, nie pozornejšiu. Ale takú bláznivú, akou bola aj ona sama. Prvú hodinu v intráku, ešte za triezva, mi rozprávala o Wolfovi. Zdalo sa, že sa jej veľmi páči, a to sa poznajú len týždeň. Dokonca ho nechala, aby ju oslovoval fazuľka. Tam musí ísť o niečo viac, keď súhlasila, aby ju niekto volal podľa strukoviny, no nie? Mal sa v priebehu nasledujúceho týždňa zastaviť a z toho mi logicky vyplývalo, že aj ona sa musela páčiť jemu. Inak by predsa nejazdil cez celé Slovensko. A to, že by sem prišiel len kvôli sexu, som vylúčila, pretože vyzeral neskutočne dobre. A s takým vzhľadom by si našiel babu v priebehu piatich minút, a dokonca by jej za to ani nemusel platiť. Veštila som, že to prerastie do niečoho vážnejšieho. Niečo vážnejšie už ona nezažila zhruba tri roky. Vedela som to presne. Lebo na začiatku prvého ročníka sa zaľúbila do Miša. Na začiatku druhého ročníka sa Mišo zabil pri búračke. A vtedy som si myslela, že zomrie aj ona. Preto som bola rada, keď sa usmievala. Lebo jej úsmevov bolo v tom období ako šafranu. Pol roka chodila ako bez duše, ako múmia z egyptských pyramíd sa pretĺkala nástrahami študentského života a mala všetko v paži. A mne z toho bolo na kolbas, lebo som jej nemohla pomôcť. Jednoducho som nevedela ako. Ale snažila som sa, aby cítila, že má vo mne oporu. Život dáva rany, ktoré sú mnohokrát bolestivé. A závisí len od nás, aký postoj zaujmeme. Buď sa necháme otĺkať, alebo mu to stonásobne vrátime.

A raz, asi osem mesiacov po Mišovej smrti, prišla za mnou a povedala: „Takto to už ďalej nejde.“

A hneď nato odišla. Nevedela som kam a v mysli mi blúdili ťažké predstavy o tom, ako si ostrí žiletku o zápästia alebo ako do seba tlačí všetky tabletky v dosahu jedného kilometra.

Volala som jej. Prvý raz – nič. Druhý raz – nič. Do tretice všetko dobré a ona zdvihla.

„Kde si?“ zvrieskla som.

„U kaderníka,“ povedala.

„Kde?“ spýtala som sa opäť, lebo sa mi zdalo, že zle počujem.

„U ka-der-ní-ka,“ slabikovala. „Robí mi skvelé vlasy. Budeš mi ich závidieť,“ ľahko sa zasmiala. Tak, ako to robila predtým. Vtedy mi padol kameň zo srdca. Vedela som, že všetko už bude fajn.

Na druhý deň prišla do školy krásna a usmiata. Taká, aká bola kedysi. A každému tým vypálila rybník. Všetky vzťahy, ktoré počas dlhých mesiacov smútku upadali, obnovila v priebehu jedného dňa. Napriek tomu, že sa opäť všetko dostalo do tých starých, dobre zabehnutých koľají, nepripustila si viac nikoho k telu. Bolo veľa jednonocoviek, dokonca aj dosť týždenných ošiaľov. Ale niečo, čo by sa dalo nazvať plnohodnotným vzťahom, nielen sexom na uspokojenie živočíšnych potrieb, odvtedy nezažila.

A prišiel Wolf a všetko smerovalo k tomu, že jej srdce bude opäť pretekať láskou nielen ku mne, ale aj k osobe opačného pohlavia. A bola som rada. Lebo ona si zaslúžila byť šťastná.

A tak som pristúpila k nej a objala ju a ona mi objatie vrátila, lebo vedela, že ju neobjímam len preto, že nevládzem stáť na nohách, ale preto, lebo ju mám rada. A poznáme sa už dlho. Asi od praveku.

„Tenhle příběh se začíná již za časů dávných bohů, hrdinných náčelníků a králů, když neklidem zmítaná země zrodila hrdinky. Byly to Debbie a Boa Vista, mocné princezny, zoceleny žárem bitev. Síla… vášeň… nebezpečí. Jejich odvaha změní svět.“ Boli sme ako Xena a Gabriela.

Boli sme proste svoje. Ja jej. A ona moja.

Išla som do izby, bol tam bordel ako v tanku. Ešte som sa ani nevybalila. V izbe pre šiestich sme bývali len dve. Všeobecne nás preto ohovárali, ale nech.

Prechádzala som chodbou a počula, ako na mňa spolužiak zvolal:

„Debbs, ideš si zajazdiť? Nevrav nie, dvadsaťpäť centimetrov je dvadsaťpäť centimetrov.“ Lákavá ponuka?

„A odkiaľ si si ho meral? Od obličiek?“

Začula som za sebou výbuchy smiechu náhodných okolostojacich a so spokojnosťou mne vlastnou som si kráčala vytvoreným koridorom do izby.

O chvíľu škola, ale možno sa ešte niečo stane. Nie. Určite sa ešte niečo stane.

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

O kom, o čom

1. kapitola

Numero uno

2. kapitola

Prvý sex

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola