Karin Krausová

Sukničkár

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Bratislava máj 2013

Copyright © Karin Krausová 2013

ISBN 978-80-89452-63-7

Venované môjmu manželovi.

Za to, že zmenil iba moje meno... a nie názor na OZAJSTNÝCH chlapov...

Kapitola 1

Pojednávanie na súde nemalo konca-kraja. Kolega advokát dobrých pätnásť minút plamenne rečnil sám pre seba a nikto z prítomných ho nepočúval.

Ja nie.

Môj klient určite nie.

Sedel ticho a nervózne si naprával kravatu. Do rytmu poklepkával pravou nohou a nerozumel mu ani slovo.

Nemusel.

Zaplatil si totiž advokáta.

Mňa.

Nechápal som, prečo je taký nervózny. Jeho manželka, s ktorou sa už pol roka rozvádzal, sa na pojednávanie nedostavila. Nemusel sa na ňu dívať. Nemusel sa dokonca ani tváriť, že mu je ľahostajná. Nemusel predstierať, že rozvod, ktorý v skutočnosti nechcel, mu vyhovuje. Jeho madam sa dala zastupovať v plnom rozsahu a o tomto čase si pravdepodobne naprávala ležadlo pod slnečníkom niekde pri mori. So svojím milencom. Pila frapé alebo miešaný farebný drink so slamkou znázorňujúcou tropický dáždnik a mala svojho budúceho ex úplne v paži.

Sudkyňa občas zatvorila a s námahou zase otvorila mierne opuchnuté oči. Sledoval som s napätím, či sa jej to podarí znova. Ak ich už neotvorí, zabalíme to tu všetci. Ťažko indisponovaná nám nakoniec vyhlási:

Ďalšie pojednávanie odročujem na...

Poškuľoval som na svoj mobil. Nastavený na tichý režim striedavo blikal ako reklamné pútače v Las Vegas. Tri prijaté správy od Laury, štyri neprijaté hovory od mojej ženy.

Čo zase vyšiluje?

Hana.

Moja manželka.

V poslednom čase to vážne preháňala. Volala mi denne najmenej desaťkrát a vždy riešila životne dôležité veci. Priemer hadice na polievanie záhrady, čo som obedoval, či umyjem auto cestou z práce alebo ma nutne potrebovala ako advokáta. Vždy keď telefonovala so svojou mamou, mal som postarané o džob. V ich neustálych sporoch som jej mal robiť obhajcu. S mojou svokrou si dokázali vliezť do vlasov už po dvoch sekundách spoločného telefonického rozhovoru. Obdivoval som túto jej schopnosť vyrobiť konflikt dve sekundy po tom, ako sa navzájom pozdravili. Keď som si ju bral, nebola hádavá. Bola ideálna. Milá, príťažlivá a neuveriteľne inteligentná. Chytrá bola tak akurát. Nič prehnané. Čo nepochopila na prvýkrát, to som jej vysvetlil. Keď to nešlo ani na druhýkrát, tretíkrát som sa už nepokúšal. Za dvadsaťpäť rokov nášho manželstva sa postupne vyprofilovala na celkom slušný problém.

Môj problém.

Ona so mnou nemala žiadny.

Vďaka mojej obozretnosti.

Vďaka svojej nevedomosti.

Nič netušiac o mojich úletoch, mojich avantúrach, mojom promiskuitnom mužskom egu si v manželstve so mnou žila ako v bavlnke.

„Pojednávanie odročujem na 23. júna,“ dlhoočakávané vyslobodenie prišlo v hodine H. V miestnosti bolo teplo, nefungovala klimatizácia a okná sa nedali otvoriť.

S hrmotom som odsunul stoličku a postavil som sa.

„Pán doktor, tak sa teda stretneme v júni,“ môj klient si ešte raz upravil na okrajoch rozstrapkanú kravatu a podal mi ruku.

„Dovtedy si ešte zavoláme,“ podal som mu pravú ruku. Ľavou som zapol normálny režim mobilu. Podržal som mu dvere a vyšiel pred budovu súdu. Vonku svietilo slnko, povieval svieži vietor a moju Octaviu nikto neodtiahol.

Paráda. Konečne víkend!

Zvalil som sa na predné sedadlo svojej Sandry a listoval v mobile. Sandrou som dôverne nazýval svoju novú nadupanú Octaviu s pohonom všetkých štyroch kolies.

Čakám ťa o šiestej u seba, lásko. Prečítal som si správu od Laury. Za slovom lásko boli ešte tri srdiečka a jeden smajlík.

Bleskovo a bez dioptrických okuliarov som odpísal:

Teším sa, Broskynka!

Zariskoval som. Bez okuliarov už nevidím na malé písmenká. Displej môjho Samsungu by mohol byť pokojne aj dvakrát taký veľký. Škoda, že výrobcovia telefónov nemyslia aj na mužov v najlepších rokoch. Ďaleko po štyridsiatke a tesne pred päťdesiatkou. Vtedy je vraj chlap v tom najlepšom veku, ibaže má krátke ruky. Túto skutočnosť som sa dozvedel od svojej očnej lekárky. Choroba krátkych rúk je na vine, prečo nevidíme na malé písmenká. Krátkozrakosť, ktorá prichádza s vekom, sa dá lekársky definovať aj takto.

Zo slušnosti som sa zasmial.

Nahlas.

Hlasným smiechom som ocenil jej vtip z kategórie slabších. Ocenil som v podstate jej vytrvalosť. Presne to isté mi hovorila pred rokom. Ako novinku.

S rovnakým zanietením, s rovnako trápnou pointou.

Zaklonil som hlavu, oprel ju o pohodlnú opierku sedadla v aute a skontroloval odosielateľa správy.

L ako Laura. Prečítal som si v kolónke príjemca.

Vybavené!

Je to v suchu!

Moja dlhonohá, dlhovlasá, sladká študentka posledného ročníka filozofickej fakulty, odbor tlmočníctvo a prekladateľstvo.

Moja Broskynka s mandľovými očami a so zmyselnými plnými perami. Nádhernými perami, ktoré vedela formovať do toho najzvodnejšieho úsmevu na svete.

Aký nikdy nenatočili ani na Kolibe.

Ani na Barrandove.

A v Hollywoode už vôbec nie.

Hodil som mobil na vedľajšie sedadlo a naštartoval Sandru.

Kapitola 2

Hana stála pri našej bránke a klebetila so susedou. S tou sprava. Zľava bývala rodinka. Divná. Deti sa zdravili ahoj každému bez rozdielu veku a nedali sa spočítať. Po celý rok nosili obuté tenisky, ignorujúc ročné obdobia, a čiapky aj v lete. Ich vytrvalí rodičia nám pravidelne hádzali do schránky oznamy. Informovali nás o narodení každého ďalšieho potomka. Boli to kostrbaté, rukou písané texty na zdrapoch papiera, v ktorých stálo napríklad: Včera 21. 3. 2011 uzrel svetlo sveta náš milovaný synček Leopold. Váha 3600 g a dĺžka 39 cm. Starší súrodenci do rohu nakreslili akési prapodivné výtvory znázorňujúce slnko, anjelov alebo čosi, čo pripomínalo mimozemšťanov.

Nedalo sa to identifikovať.

Nechápali sme, prečo to robia.

Nikdy sme sa s nimi oficiálne nezoznámili. Nikto sa s nikým nepredstavil, neprehodil reč. Napríklad o počasí. Sotva sme sa vzájomne pozdravili. V schránke sme si aj tak každý rok našli pozdrav s kresbičkami.

Neznášal som susedov zľava. Ešte viac som však nemohol vystáť susedu sprava. Tú, s ktorou Hana, opretá o našu kovovú bránku, zápalisto debatovala. O ženských kravinách, ako obyčajne. Nemal som tú ženskú rád od nášho prvého zoznámenia. Od náš ho prvého objatia, keď sa na mňa vrhla a povedala:

„Ahoj, som Júlia. Tá od Shakespeara!“ Pomyslel som si o nej svoje.

Trapoška!

Na ten jún si spomínam ako dnes. Vzduchom sa šírila vôňa odkvitnutého orgovánu, keď nás jej vtedajší manžel Vlado predstavil. Vlada som poznal od strednej školy. Boli sme spolužiaci. Známy donchuan, ktorý zavadil o každú sukňu. Ženy ho priťahovali ako magnet. Svoju slabosť prirovnával k nikotínovej závislosti.

„Skús vziať fajčiarovi cigaretu,“ hovoril so smiechom, keď som ho párkrát nachytal v spoločnosti cudzích žien. Vždy som mu dal za pravdu. Fajčil som síce iba sporadicky, ale o závislosti od estrogénov som vedel svoje.

Na poznámku svojej vtedy manželky zareagoval viditeľným zdvihnutím pravého obočia. Akože – haló, to malo byť vtipné?

Júlia od Shakespeara. Dnes rozvedená čerstvá štyridsiatnička. S celulitídou až pod pazuchy. Stála pri našej bráne a hustila do mojej ženy ako do suda. Tá visela na každej jej vete.

„Ahoj, Filip,“ Júlia si ma premerala pohľadom odchytenej anakondy. Cez tie svoje peroxidom neustále bielené zuby precedila:

„Starneš!“

Vystúpil som z auta a akože Anakondu prepočul. Ona má čo vravieť o veku. Prebehol som očami jej neforemnú postavu. Vôbec som sa nečudoval Vladovi, že ju opustil. Bol pohodový chlapík. So zmyslom pre umenie, literatúru, pravicovú vládu a všetky pekné ženy sveta.

Ušiel jej s mladšou a ja som mu vtedy závidel. Ako pes.

Tú odvahu.

Tú jeho mladú, dobre stavanú pipku.

Nebola od Shakespeara.

Bola od Hugha Hefnera.

Párkrát som ich videl spolu v meste. Anakonda vtedy ani netušila, že Vlado hodil výhybku a odstavil ju na vedľajšiu koľaj.

Mlčal som.

Ako partizán.

Pred Hanou.

Pred Júliou.

Solidarita medzi mužmi! To mi niečo hovorí.

Ozajstný chlap nikdy nevie, kedy na hruškách nachytajú jeho. Vlada som nevidel odvtedy, čo zaparkoval nákladiak pred svojím barakom a naložil ho až po strechu. Svoje osobné veci si zbieral zo zeme. V ten osudný deň sa Júlia do písmenka držala Williamovho scenára. Stála na balkóne, iba namiesto šiat s volánikom mala na sebe spodnú bielizeň. Nemávala hodvábnou šatkou s Vladovým monogramom ručne vyšitým v rohu, ale polonahá mu hystericky zhadzovala na zem jeho osobné veci. Všetko, čo v ich spoločných skriniach patrilo jemu. Po pár minútach opustila osvedčený Shakespearov scenár a zahrala sa na scenáristku sama. Ani vtedy ma pohľad na jej stehná nenechal ľahostajným. Otočil som sa chrbtom k balkónu, na ktorom vyvádzala, a urobil gesto súhlasu smerom k Vladovi.

Zdvihol som prostredník a zovrel päsť. Pochopil.

S ešte väčším nasadením zbieral zo zeme svoje ponožky a tielka.

Júlia vykrikovala, plakala, vyhrážala sa. Zbytočne.

Keď sa sťahovák stratil za prvou zákrutou, nervove sa zrútila.

Hana ju medzitým materinsky utešovala.

O pár minút už plakali obidve. Chvíľami to vyzeralo, ako keby Vlado práve opustil ju, a nie tú hysterku.

Ja som sa zabával.

Odvtedy na mňa Júlia neustále gánila a k nám chodila zásadne vtedy, keď som nebol doma.

„Ahoj, lásko,“ letmo som pohladil svoju ženu a nechal ich tam debatovať. O hlúpostiach a o životných pravdách, ktorým verili iba ony dve.

Lásko je veľmi univerzálne oslovenie, premýšľal som, vyzúvajúc si topánky. Nič tým neposerieš. Nepopletieš žiadne mená a stále ťa pokladajú za milovníka. Vkĺzol som do papúč. V kuchyni rozvoniavalo ako v ázijskej reštaurácii. Posadil som sa za stôl, vyzliekol si sako a prehodil ho cez operadlo stoličky.

„Neuveríš, ale ten sukničkár jej včera volal,“ Hana vošla do kuchyne tesne za mnou a položila predo mňa tanier.

„Vlado?“

„Vlado!“

Naložila mi čínu a ja som otvoril fľašu so sójovou omáčkou.

„Idiot! Zavolá, ako keby sa nič nestalo,“ zúrila. Vždy keď Hana zúrila, pripadala mi ako pubertiačka. Aj po rokoch. Rozhnevaná s ironicky zvesenými kútikmi a s doširoka otvorenými očami sa vedela rozohniť nad úplnými banalitami.

„A čo chcel?“ prehodil som duchaplne a položil sójovú omáčku do prúteného košíka na stole.

„Vlado?“

„Vlado, láska. Vlado! O Vladovi tu hovoríme už celé tri minúty, nie?“

Napchával som sa ryžou s bambusovými výhonkami a snažil sa udržiavať komunikáciu.

Vtedy pred piatimi rokmi, keď Vlado opustil Júliu, som mal dilemu. Premýšľal som intenzívne nad tým, či by som dokázal to čo on.

Opustiť rodinu.

Kvôli nejakej mladej pipke.

S dobrou postavou, so širokým úsmevom a s bohatou hrivou. Mal som vtedy pomer so svojou kolegyňou z právnickej brandže. Staršou bohyňou sexu. Nič vážne. Iba sex a pár vzrušujúcich debát. Nemiloval som ju, iba sme sa milovali. Súložili, aby som bol presnejší. Pri nej som pochopil, kde robia všetky milenky sveta chybu.

Príliš osobne berú neosobnú známosť.

Ani jedna žena, s ktorou skončíte v posteli, nepochopí, že za to, že nejaký chlap práve zistil, ako vyzerá pri orgazme, jej nie je ničím zaviazaný.

Trvalo mi pekných pár týždňov, kým som sa jej zbavil. Po mesiaci našich intímnych stretnutí sa moja postaršia bohyňa sexu zmenila na bohyňu pomsty. Vyčítala, sliedila, špicľovala. Vypisovala mi správy, vyvolávala, vyhrážala sa pri osobnom styku.

Že všetko povie Hane.

Zničí mi tú moju dokonalú rodinnú idylku. Nič som jej nikdy nesľúbil.

Nikdy som nehovoril o tom, že sa rozvediem. Iba som ju párkrát pretiahol a dvakrát sme boli na káve.

Je tam toho!

„Vlado chce, aby mu boli deti zverené do opatery. Júlia sa vraj o ne nestará,“ Ha na si sadla oproti mne.

„Zaujímavé.“

„Čo je zaujímavé?“

„Čo si vravela!“

„Filip! Ty ma zase nepočúvaš!“

Jasné, že som ju nepočúval. Jedol som skvelú čínu a bol pohrúžený do svojich spomienok. Téma Júlia a jej nemanželské problémy bola pre mňa poslucháčsky atraktívna asi tak ako rozhlasový prenos šachového turnaja.

Hana na mňa hodila krivý pohľad a vypochodovala demonštratívne z kuchyne.

„O šiestej k nám príde Sisa aj s tým svojím frajerom. Dúfam, že aspoň problémy tvojej dcéry ťa ako-tak zaujímajú,“ zakričala zo záhrady cez pootvorené dvere na terasu.

Pozeral som, ako sa zase hrabe v zemi. V záhradných rukaviciach oranžovej farby...

Kapitola 3

Komplikácie, komplikácie, komplikácie. Zamrmlal som si potichu sám pre seba. Vybral som z chladničky fľašu červeného vína a nalial si do pohára. Plný som zdvihol do výšky očí a rozhojdal ho. Vyrobil som v ňom malú búrku.

K veľkej sa práve schyľovalo.

Dnes o šiestej som sľúbil Laure, že k nej prídem. Do prdele!

Vybral som z vrecka saka mobil.

Broskynka, dnes nemôžem. Navždy toj! Napísal som dosť neobratne a neunúval sa opraviť toj na tvoj. Nemal som veľa času. Bol som v strese a navyše hrozilo, že sa v kuchyni každú sekundu objaví Hana.

Pôžitkársky som si odpil vína.

Hedonizmus.

Mám to ťažké, ľutoval som sám seba.

Ako každý správny chlap, ktorý ostane vo svojej duši do smrti malým chlapcom, som sa rád ľutoval. Ja!

Osobne!

Kto by to už urobil lepšie?

Kto by poľutoval neverného chlapa? Nikto. Kedysi som tieto situácie zvládal ľavou zadnou.

Dnes mi komplikácie typu príde neohlásene tvoja dcéra dávajú máličko zabrať. Znervózniem a zneistiem. Privodím si stres a potia sa mi ruky. Vyšiel som z kuchyne a zamieril si to do svojho obľúbeného kresla v obývačke. Pohodlne som sa usadil a vyložil si nohy na konferenčný stolík. Povaľovalo sa na ňom posledné dvojčíslo Záhradkára. Obľúbený časopis mojej ženy.

Hana už najmenej desať rokov neodoberala Vouge, Harper’s Bazar alebo aspoň Evu. Predplácala si Záhradkára, Praktickú ženu či Pletieme a háčkujeme.

Hrôza!

Zapol som telku. Dávali akýsi dokument o srdcovocievnych ochoreniach. Okamžite som prepol na športový kanál.

Liga majstrov. To je ono!

Ako dlho som nehral futbal? Premýšľal som potichu. Dobrých desať rokov. V poslednom čase som vôbec nešportoval. Prestal som behávať, hrať squash, florbal. Už viac ako desať rokov ignorujem akýkoľvek aktívny pohyb. Žijem konzumný, zdravie ohrozujúci pasívny život bez pohybu.

Ak k pohybu nerátam sex.

Ráno sa zvalím do Sandry a celý deň sa v nej vozím. Keď z nej vystúpim, sedím. Alebo so svojimi klientmi v kancelárii, alebo na súde. Jediný môj aký-taký aktívny pohyb je sex. Pravidelný sex s Laurou a nepravidelný s mojou zákonitou. Ak by som mal byť k sebe úprimný, tak aj pri sexe s Laurou sa hýbem minimálne.

Je to dračica!

Vrtká ako úhor a náruživejšia, ako bola Hana zamladi.

Atlétka v posteli! Artistka v tých najbizarnejších polohách, aké sa nedostali ani do Kámasútry.

Nemusím sa namáhať, nemusím nič. Laura to robí so mnou aj za mňa.

Spomienka na Lauru mi vyčarila na tvári úsmev.

Dnes nebude.

Škoda.

Dnes príde moja staršia dcéra Sisa aj s tým svojím Mumajom. Jej priateľa volám už štyri roky Mumaj. Presne toľko, koľko sa s ním Sisa vláči. Býva s ním v malom bytíku s miniatúrnym kuchynským pultom. Bez balkóna. Bez umývačky riadu a bez chladničky. Veď načo by im aj všetky tie veci boli. Najesť sa chodia pravidelne k nám. Hlavne, že polovicu toho ich hniezdočka zaberá posteľ. Posteľ!

Pri spomienke na Laurino letisko dvestokrát dvesto centimetrov som sa neubránil vzdychu. Asi som zavzdychal hlasno, lebo vzápätí som musel odpovedať na otázku.

„Zase platničky?“ Hana na mňa upierala starostlivý pohľad. Ruky, na ktorých mala záhradné rukavice, držala mierne od tela a tepláky mala vyhrnuté nad kolená.

Prikývol som.

„Chudáčik môj,“ zapišťala ako gumová hračka a objala ma.

Zacítil som vôňu dusíkatého hnojiva, ktorá mi udrela rovno do nosa.

„Hnojím tuje, aby rýchlejšie rástli. Ten úchylák od susedov neustále zíza do našej záhrady, keď sa opaľujem hore bez,“ povolila maštaľné objatie a stiahla si rukavice.

Ženy tesne pred päťdesiatkou by sa už nemali ukazovať hore bez. U obvodného lekára, na mamografii. Tam je priestor na šokovanie okolia. Tam sa to očakáva.

Tam už nevystrašia nikoho.

Tam už videli aj nemožné.

Moje úvahy ma pobavili natoľko, že som sa neubránil úsmevu.

Laura by, naopak, mala chodiť iba nahá. Alebo aspoň bez podprsenky. Všade. Na prednášky, so smeťami ku kontajnerom, na schôdzu nájomníkov bytov. Jej pevné trojky ma dostali, hneď ako som ju vyzliekol a náruživo ich bozkával na každom centimetri.

Pri myšlienke na jej kozy sa mi z hrdla vydral tichý ston.

„Musíš s tými platničkami už niečo robiť, Filip. Mal by si zájsť k doktorovi. Nech ťa pošle na liečenie. Muži v tvojom veku už chodia na liečenie. To je nutnosť. To nie je hanba. Oddýchneš si, zrelaxuješ a napravia ti tú tvoju boľavú chrbticu,“ mudrovala Hana.

Vo dverách našej obývačky sa objavil Sisin Mumaj. Vošiel ako prvý a znova neprekvapil.

Ani nesklamal. Vošiel bez pozdravu, čo patrilo medzi jeho železné zvyky.

„Ahoj, ocino,“ za ním už podupkávala Sisa.

Odzdravil som dcére a vstal z kresla.

Mumaj mi podal ruku a riadne ňou zatriasol. Tri zlaté prstene sa mi vryli do dlane.

Chumaj!

„Zdravím,“ povedal som neurčito, keď som pustil tú jeho ošperkovanú chlapskú ruku, a pobozkal Sisu na líce.

Po uvítacom ceremoniáli sme sa všetci usadili a Hana si konečne stiahla vyhrnuté tepláky.

Nečakane mi zazvonil mobil.

Vyskočil som na rovné nohy, akoby som platničky ani nemal. Gumená chrbtica. Pružná, bezproblémová.

„No ako?“ vyzvedala Hana a Sisa spustila.

Díval som sa na displej mobilu. Svietilo na ňom veľké L.

Volá Laura.

„Filip! Zdvihni! To zvonenie nás ruší,“ zakričala moja žena a bola samé ucho. Chcela počuť, čo jej tajnostkársky šepkala Sisa.

Ako si želáš, pomyslel som si a zdvihol.

„No servus!“

Laura sa do telefónu ticho smiala.

„Teraz? Ty si sa zbláznil!“

Laura stíchla.

„Počkaj, Bruno, to mi chceš povedať, že ten klient už sedí u nás v kancelárii?“

Výbuch smiechu na druhej strane ma ovalil. „Ale to je poslednýkrát,“ vyhrážal som sa hlasno.

„Čakám ťa! Navždy tvoja,“ zašeptala Laura a položila.

Telefonoval som už sám so sebou.

„Dobre, dobre, Bruno. Chápem, o akého dôležitého klienta ide. Prepáč. O pol hodiny som tam,“ dotelefonoval som.

„Mrzí ma to. Musím vás opustiť,“ povedal som rozhodným hlasom smerom k Mumajovi, lebo svojej žene som sa neodvážil pozrieť do očí. Ten sedel na kraji pohovky a pozeral futbal. Ani nevnímal, že som dotelefonoval, nieto, že som telefonoval.

„Ocko, ale chcela som vám niečo dôležité povedať,“ zaprotestovala Sisa. Umlčal som ju bozkom na ľavé líce.

„Mama mi to povie. Keď sa vrátim. Povinnosti sú povinnosti.“

Mumaj sa napchával bábovkou a nevnímal ani čas, ani priestor okolo seba. Dobrú košeľu má, pomyslel som si, keď som prechádzal okolo neho. Takú mladícku. Dvojitý golier, kryté zapínanie, mladistvý strih. Šik. Musím si takú zohnať, hútal som cestou po schodoch do spálne.

Tá košeľa bola jediná dobrá vec na Mumajovi, ktorú som zaregistroval za celé tie roky, čo k nám chodil. A to som hodnotil iba jeho výzor. Hlbšie som sa ísť neodvážil. Ak si Sisa vezme za manžela tohto chumaja, tak sme s Hanou v jej výchove čosi zanedbali.

Čosi... ani sám neviem čo... ale zato poriadne!

Table of Contents

Titulná strana

1. - 9.

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

10. - 19.

20. - 29.

30. - 39.

40 - 44.