Paulína Feriancová

Anglický denník

Lucie H.

Ilustrovala Lucia Pelikantová

Elektronická kniha (ukážka)

Text © Paulína Feriancová 2010

Illustrations © Lucia Pelikantová 2010

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2010

Štvrtok 1. júla

Júj, už sa neviem dočkať! Zajtra letím do Veľkej Británie, bez našich, bez Filipa, len s Lucy, Jamesom a ich rodičmi. Idem prvýkrát lietadlom, z čoho som dosť na nervy, ale hádam sa nezrútime. Alebo žeby áno? Nie, nie. Jasné, že lietadlo nespadne. Aj keď... Hmmmm. Ocino spomínal, že je pravdepodobnejšie, že na mňa spadne na ulici tehla. A on to musí vedieť, veď je inteligent (mama mu to často hovorí). Tuším by som za ním mala ísť, nech ma znovu upokojí, lebo sa začínam toho letu naozaj obávať. Ocino ma ubezpečil, že sa naozaj nemusím ničoho báť. Môj dementný brat, ktorý by sa už naozaj mohol správať na svoj vek (má sedemnásť), sa do toho zamiešal a povedal, že by som si mala do príručnej batožiny zbaliť plávacie rukávniky a nafukovacie koleso. Vraj budem mať lepšie vyhliadky na prežitie, ak by sa lietadlo zrútilo do mora. Mama mu jednu struhla (mohla aj dve) a ocino mu zakázal ma viac strašiť.

Aj tak nie som pokojnejšia. Žalúdok mám od strachu stiahnutý a už som bola trikrát na záchode... Teším sa do tej Británie, fakt áno, len rozmýšľam, či by nebolo lacnejšie a bezpečnejšie ísť tam autom...

Piatok 2. júla

Je pol druhej ráno. Už stýkrát som si skontrolovala batožinu, ruksak do lietadla a pas. Som už strašne nervózna! Najviac z toho, že neviem, čo si mám do lietadla obliecť. Mama mi poradila voľné nohavice, ale keďže s nami ide aj James, mala by som si radšej dať vypasované rifle s tričkom. V tom vyzerám naozaj fantasticky.

Večer mi môj (konečne) chalan poslal esemesku, že mu budem chýbať a tak. Veď aj on mne bude, ale až taká smutná nie som, lebo tam bude James. Krásny, modrooký, nepubertálny James. Dám si tie vypasované rifle. Tak. A červené tričko. Lenže k tomu sa nebude hodiť ružový perleťový lak, ktorý mám teraz na nechtoch... No nič, času mám dosť, idem si nechty odlakovať a dám si len obyčajný priesvitný lak. To bude vyzerať super.

No to hádam nie! Iba ja môžem mať takúto megasmolu. Práve som sa snažila odlakovať si nechty na ľavej ruke, keď som náhodou ťukla do fľašky a odlakovač sa celý vylial! V kúpeľni smrdí acetón, ale to by nebolo to najhoršie. Teraz mám totiž nechty na jednej ruke nalakované na ružovo a na druhej už odlakované! Ani si ich nemôžem znovu nalakovať, lebo ten lak mi požičala Martina. Pomóóóc! Nedá sa nič robiť. Musím si lak z ľavej ruky zošúchať zubami.

Je skoro pol štvrtej ráno a mne sa konečne podarilo zbaviť toho starého laku a nechty si pekne nalakovať nanovo priesvitným lakom. Moje ruky teraz vyzerajú omnoho lepšie. Budú sa mi hodiť k tričku a k tým vypasovaným rifliam.

Asi by som si mala ešte trochu zdriemnuť, nech ráno nemám kruhy pod očami.

Je deväť hodín, lietadlo zo Schwechatu nám letí o jednej. Mama ma nemohla zobudiť, lomcovala mnou a revala mi do ucha, nech už konečne vstanem. Som nevyspatá a kruhy pod očami mám veľké ako satelit. Od strachu ma už piatykrát prehnalo a naši sa na mňa hnevajú pre ten acetónový smrad v kúpeľni. To sa mi ten výlet pekne začína!

Filip mi pri raňajkách rožkom predvádzal, ako naše lietadlo spadne. Škeril sa pritom ako nepríčetný a navyše to aj zvukovo sprevádzal. Ústa mal plné praženice a tak sa do toho vžil, až mu zabehlo. Začal sa dusiť. Rukou mi naznačoval, aby som ho pobúchala po chrbte, ale ja som si ten pohľad vychutnávala. Pobúchala som ho až vtedy, keď mu začali vyliezať oči z jamôk a začal byť neprirodzene červený. To má za to strašenie, braček môj premilý!

Batožinu mám prichystanú v predsieni. Mama mi slávnostne odovzdala libry a hádam stýkrát skontrolovala pas, či je ešte platný. Odvčera, keď ho kontrolovala naposledy, ešte nestihol zneplatnieť, tak sa na chvíľu upokojila. Potom sa mi začala hrabať v príručnej batožine, či tam nemám dajaké ostré predmety alebo bombu, aby som na letisku nemala problémy.

S Angličanmi sa máme stretnúť až na letisku. Ale s Lucy sme si už stihli mávať z okna a ukazovali sme si, v čom pôjdeme oblečené. Moje aj tak dosť tesné rifle sa mi pri praní tak zbehli, že som si ich musela obliekať poležiačky. A ešte som mala problém ich zapnúť. Ledva si v nich sadnem, ale musím povedať, že v nich vyzerám FANTASTICKY! Teraz, keď už mám konečne ten melír, vyzerám na šestnásť. Minimálne. Škoda, že ma takto neuvidí Jakub. Ale nevadí. Hlavne, že ma uvidí James.

Už musíme ísť na letisko, tak si idem zbaliť denník do ruksaku. A ešte raz skočím na záchod. Pre istotu.

Sedím v lietadle pri okne. Je mi zle, všetko sa trasie a mám pocit, že o chvíľu budem vracať. Chcela som si napísať pár slov o letisku, ale radšej budem písať až na zemi. Nerada by som si totiž ovracala svoj nový denník.

Sobota 3. júla

Konečne mám pevnú pôdu pod nohami. Už som si myslela, že sa toho ani nedožijem. Cesta lietadlom bola taká strašná, že už teraz rozmýšľam, ako sa odtiaľto dostanem naspäť na Slovensko. Asi loďou a potom autobusom. Alebo poprosím našich, či by po mňa neprišli.

Všetko sa to začalo už cestou na letisko. Filip s nami nešiel, lebo sa mu nechcelo. Doma mi dal pusu na líce a povedal: „Nezabudni mi priniesť tie martensy, teda ak prežiješ cestu lietadlom.“ Potom sa začal smiať, akože aký je vtipný. Mne do smiechu nebolo. Rozmýšľam, že aj keby som tie vytúžené topánky niekde našla, nekúpim mu ich. To bude mať za to, že mi stále robí zle.

Ocino najprv trochu poblúdil, lebo sme na letisko nešli po diaľnici, ale starou cestou. To preto, aby sme nemuseli kupovať diaľničnú nálepku. Mama začala strácať nervy a pokrikovala na ocina, že je držgroš, pre ktorého jeho jediná dcéra zmešká lietadlo. Našťastie potom zbadala smerovku na letisko. V aute však už vládla dusná atmosféra, mama na ocina zazerala a neustále sa pozerala na mobile, koľko je hodín. No a aby toho nebolo málo, ocino namiesto k odletovej hale zahol k príletovej. Trvalo nám hodnú chvíľu, než sme to zistili a presunuli sa k odletom.

Pred halou nás už čakali Angličania. Jenny vyzerala rovnako vystresovane ako moja mama. A James vyzeral božsky. Modré oči ladili s farbou jeho polokošele a mám pocit, že sa na mňa dlho a sústredene pozeral.

Potom sme dlho čakali v rade, až nám nakoniec vzali batožinu, dali od nej lístky a skontrolovali pasy a letenky.

Lúčenie s našimi bolo katastrofálne. Mama ma objala, myslela som si, že ma rozpučí. Držala ma tak pevne, že som ledva dýchala. A držala a držala. Vyslobodil ma až ocino, ktorý ma doslova vytrhol z toho jej zovretia a povedal: „Miláčik, veď ju pusti, všetci vieme, že by si ju najradšej mala doma pri sebe a že sa o ňu bojíš, ale toto nie je riešenie. A aj ja sa chcem rozlúčiť.“ Mama sa rozplakala (teraz, keď je tehotná, plače na počkanie) a začala vykrikovať niečo o teroristoch v Londýne, že tam často robia útoky a tak. Keď už asi piatykrát povedala slovo „teroristi“, pristavila sa pri nás hliadka so psom a samopalmi. Začali niečo hovoriť po nemecky, chytili mamu za lakeť a chystali sa ju odviesť bohvie kam. Musel zasiahnuť Michael a začal im niečo vysvetľovať po anglicky. Chvíľu na mamu nedôverčivo zazerali, ale nakoniec odišli. Mama sa tak zľakla, že až do konca lúčenia nepovedala ani slovo, pre istotu.

Keď sme sa konečne dolúčili, prešli sme do priestoru, kde už naši nemohli ísť. Bolo tam strašne veľa obchodov, ale už sme nemali čas na nákupy. Boli sme radi, že ako-tak stíhame to lietadlo. V lietadle som sedela pri okne a Lucy sedela medzi mnou a Jamesom. Michael a Jenny mali miesta za nami. Najprv som si nevedela zapnúť bezpečnostný pás, ale James sa ku mne nahol a zapol mi ho. Bol pri mne úplne blízko. Prekrásne voňal, asi používa nejaký parfum. Nie ako náš Filip, ten si len prednedávnom začal pravidelne čistiť zuby, a to len preto, lebo si našiel frajerku.

Potom nám letušky ukazovali, čo máme robiť, ak by náhodou lietadlo malo nehodu. To ma trochu znepokojilo. Veď ak by lietanie bolo naozaj také bezpečné, prečo by strácali čas šaškovaním so záchrannou vestou a s kyslíkovou maskou?

Lietadlo sa začalo hýbať a naberať rýchlosť, až nakoniec vzlietlo. Lucy sa na mňa nadšene pozrela a povedala:

Akože je to super. No mne to také „great“ nepripadalo, žalúdok som mala až v hrdle a znova sa mi chcelo ísť na záchod. Potom som urobila hroznú chybu. Pozrela som sa von oknom akurát v momente, keď bolo lietadlo nakrivo. Zatočila sa mi hlava a mala som čo robiť, aby som nezačala od strachu kričať. Po chvíli sa lietadlo vyrovnalo, no ja som sa už bála pozrieť von. Našťastie, onedlho začali letušky ponúkať jedlo a nápoje. Trochu som sa zabavila jedením, ale z okna som sa pre istotu nepozerala. Keď som dojedla, chcela som si niečo zapísať do denníka, ale začala sa mi točiť hlava a chcelo sa mi vracať, tak som si to rozmyslela.

Lucy a James mi počas celého letu nakúkali cez plece. Im na rozdiel odo mňa pohľad z okna nenaháňal hrôzu. Musím sa priznať, že mi to už po chvíli začalo liezť na nervy. Ale keďže Lucy je moja kamoška a Jamesa asi milujem, vydržala som to. V prípade, že budem nútená ísť naspäť znovu lietadlom, trvám na tom, že budem sedieť pri uličke.

Keď som sa už ako-tak spamätala zo štartu, musela som čeliť oveľa väčšej hrôze. Lietadlo sa totiž chystalo pristáť. Jenny a Michael nám zozadu podali gumové cukríky, ktoré sme mali žuvať, aby nám pri pristávaní nezaľahlo v ušiach. Ja som od nervozity schrúmala svoj balíček ešte skôr, ako sme začali klesať. James mi znovu zapol bezpečnostný pás (robila som sa, že mi to zase nejde, aby sa ku mne musel nakloniť). Napokon lietadlo začalo klesať. Príšerne mi zaľahlo v ušiach a od strachu som chytila Lucy za ruku tak silno, až jej z nej celkom odišla krv. Vytreštila som oči a čakala som to najhoršie. Lucy mala oči vytreštené tiež, ale myslím, že to bolo od bolesti, lebo som jej ruku stískala naozaj silno. Lietadlo sa natriasalo a hučalo. Potom trochu nadskočilo a nakoniec pristálo. Lucy sa snažila vymaniť si ruku z môjho zovretia a James sa ma spýtal, či som „all right“, teda či som v pohode. „Yes, I am,“ odpovedala som mu. Nebudem mu predsa vešať na nos, že nechýbalo veľa a ovracala by som pol lietadla...

Keď sme si vyzdvihli batožinu, Michael zavolal taxík a ten nás odviezol k nim domov. Teda k nám, keďže tu budem zopár týždňov bývať aj ja. Dom je veľmi starý, viktoriánsky, ale je veľký a pekný. A za ním je úžasná záhrada s malým jazierkom. Tu by sa ich psovi Spotovi istotne páčilo. Nechceli ho prevážať hore-dole, a tak sa naši ponúkli, že sa oňho postarajú. Takže konečne máme doma psa, po ktorom som tak veľmi túžila. Jediný problém je, že ja nie som tam v Bratislave, ale tu v Londýne. Michael s Jamesom povynášali z taxíka kufre. Jenny hneď po príchode pootvárala okná a Lucy mi zatiaľ ukázala svoju izbu. Je veľká a svetlá, s bielym nábytkom a drevenou podlahou. Steny sú bledučko ružové a zo stropu visí krásny starožitný luster. Moja izba susedí s jej izbou a delia nás dvere, ktoré asi budeme mať stále otvorené. Bude to, akoby sme bývali v jednej izbe.

Mňa ubytovali v hosťovskej izbe, takže to nie je bohvie čo. Posteľ, dve skrine, biele steny, koberec, obyčajná lampa a ťažké bordové závesy. Jediné, čo sa mi na izbe páči, sú tie spojovacie dvere k Lucy.

Musím končiť, volajú na mňa z kuchyne. Asi ideme jesť.

Vonku je už tma. Môže byť tak pol jedenástej, neviem presne, lebo som si doma nechala hodinky. A tu je ten čas aj posunutý, tuším je o hodinu menej ako na Slovensku.

Nakoniec sme nejedli doma, ale išli sme do „pubu“, teda do takej malej útulnej krčmičky na rohu našej ulice. Volá sa „Swan Inn“ a má v znaku krásnu labuť. Ocino mi raz vravel, že v Británii sú všetky labute majetkom kráľovnej. Tá v znaku bola čierna a na hlave mala korunu. Asi kráľovskú.

Michael objednal pre všetkých „fish and chips“, teda vyprážanú rybu s hranolčekmi. Bolo to slané, mastné, jednoducho výborné. Ocina by pri pohľade na môj tanier asi porazilo. On je veľký fanúšik zdravého stravovania a navyše je vegetarián.

Pri stole vládla výborná atmosféra, všetci „spíkovali“ a ja som sa len nasprostasto usmievala a stále som hovorila „yes“ alebo „no“. Pritom som vôbec nevedela, čo sa ma pýtajú. Ale nikomu to neprekážalo, koniec koncov, ani mne. Veď za ten mesiac sa na mňa hádam trochu angličtiny nalepí, no nie?

Večer som volala našim, že sme prišli v poriadku. Mama sa rozplakala (dúfam, že od radosti) a ocino nechal pozdravovať Jenny a Michaela. Filip so mnou hovoriť nechcel.

Koniec ukážky

Plnú verziu e-knihy si môžete zakúpiť v internetovom kníhkupectve Martinus.sk na adrese:

http://www.martinus.sk/?uItem=109394

Prvé slovenské vydanie

Zodpovedný redaktor Jaroslav Hochel

Editorka Zuzana Šeršeňová

Grafická úprava a sadzba Dodo Dobrík

Tlač PATRIA I, spol. s r. o., Prievidza

ISBN 978-80-8085-955-8

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

www.slovart.sk

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2011

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Júl