Copyright © Penguin Books, 2005

Copyright © Tom Hodgkinson, 2005

Translation © Lívie Bencková & Petr Oliver, 2010

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2010

ISBN 978-80-7217-778-3

Gavinu Hillsovi, který uměl žít.

Předmluva

Je dobré být líný. Tato kniha je oslavou lenosti stejně tak jako útokem proti kultuře západního světa posedlé prací, která mnohé z nás zotročila, demoralizovala a deprimovala.

Ovšem jak řekl Oscar Wilde, nicnedělání je velká dřina. Spousta lidí se bude neustále snažit, aby vás přiměli k aktivitě. Proto jsem se rozhodl sestavit jakýsi literární kánon nicnedělání ze spisů z oblasti filozofie, beletrie, poezie a historie, jež vznikaly za poslední tři tisíce let, abychom se my zahaleči vybavili souborem argumentů, které potřebujeme pro zápas s morálkou výkonnosti. Už jen samotné množství slavných lenochů, které můžeme v historii najít, dokazuje, že nejsme sami.

Být líný znamená být svobodný. A nejde jen o svobodu volby v tom smyslu, zda zajít do restaurace McDonald’s či Burger King nebo zda si koupit volvo či saab. Nýbrž o svobodu žít takový život, jaký žít chceme, z dosahu šéfů, mezd, dojíždění a hypoték. Být líný znamená prožívat radost, zábavu a příjemné pocity.

Schyluje se k revoluci a mám pro vás skvělou zprávu; chcete-li se k ní připojit, naprosto stačí, když nebudete dělat vůbec nic. A proto, přátelé svobodného ducha, přidejte se k nám. Tahle revoluce by měla být tou nejpříjemnější, jakou kdy svět zažil.

North Devon

16. června 2004

www.idler.co.uk

8:00

Probudit se bolí

Buďme líní ve všem, ne však v milování a pití, ne v lenošení

Gotthold Ephraim Lessing (1729–1781)

Moc by mě zajímalo, zda Benjamin Franklin, těžce pracující americký racionalista a průkopník průmyslu, věděl, kolik utrpení světu způsobí, když, opojen puritánskou horlivostí, šířil v roce 1757 svůj otřepaný a zjevně nepravdivý aforismus: „Časně jít spát a časně vstávat, a budeš bohatý, moudrý a zdravý.“

Je smutné, že již od raného dětství nás tyranizuje morální mýtus, jenž říká, že je správné, vhodné a zdravé, abychom hned po probuzení vyskočili z postele a co nejrychleji a nejveseleji se pustili do nějaké užitečné činnosti. V mém případě to byla má matka, která, jak si jasně vzpomínám, na mě každé ráno ječela, abych vylezl z postele. Já jsem měl ale oči zavřené, dělal jsem všechno proto, aby můj sen trval co nejdéle, a vyvíjel jsem maximální snahu, abych dokázal ignorovat matčino ječení. A jak jsem tam tak ležel, v pohodlí a blaženosti, začal jsem vypočítávat nejkratší čas potřebný k tomu, abych vstal, nasnídal se a došel do školy a ještě měl několik vteřin k dobru, než začne ranní shromáždění žáků a učitelů na počátku vyučovacího dne. Všechno tohle duševní úsilí a vynalézavost měly jediný účel – užít si ještě pár okamžiků spánku navíc. A takhle se lenoch začíná učit svému řemeslu.

Proces vymývání mozků zahájí rodiče a pak přijde škola, která na tom, aby nám vštípila své poslání, tedy nezbytnost časného vstávání, zapracuje ještě usilovněji. Já osobně jsem se ze své fyzické neschopnosti po ránu vstát obviňoval ještě dlouho po dosažení dvaceti let. Celé roky jsem zápasil s pocitem sebenenávisti, který doprovázel moji ranní netečnost. Dával jsem si předsevzetí, že vstanu v osm. Jako student jsem si vypracoval promyšlený poplašný systém. Koupil jsem si časový spínač a seřídil ho tak, aby současně zapnul kávovar i přehrávač, do kterého jsem vložil svou nejhlasitější nahrávku, It’s Alive od skupiny Ramones. Čas spuštění jsem nastavil na 7:50, hlasitost na ohlušující. Jelikož to byl živý koncert, první skladbě předcházel hluk v publiku. Výskot a povzbuzování fanoušků mě probudily a já jsem věděl, že mám jen pár vteřin na to, abych vyskočil z postele a ztlumil hlasitost ještě předtím, než Dee Dee Ramone spustí „raz – dva – tři – čtyři“ a já a mí spolubydlící se ocitneme pod palbou úvodních akordů „Rockaway Beach“ zesílených na nejvyšší stupeň. V další fázi jsem měl vypít kafe a svou tělesnou schránku udržet ve stavu bdělosti. Fungovalo to jen napůl. Když jsem uslyšel povyk publika, vyletěl jsem z postele a na chvíli se zakymácel. Pak jsem pochopitelně snížil hlasitost na minimum, kafe se ani nedotkl a rychle zalezl zpátky do náruče teplé a útulné peřiny. Kolem půl jedenácté jsem se probral k vědomí a až do dvanácti jsem podřimoval. Teprve potom jsem v záchvatu sebenenávisti vyvrávoral z postele. Tehdy jsem byl opravdový moralista – dokonce jsem si vyrobil plakát, na kterém stálo: „Nejdřív je vzdělávání, pak zábava.“ Byla to snaha držet krok s módou, neboť se jednalo o verš z jedné skladby od hardcorové kapely Bad Brains, ovšem poučení z tohoto verše – myslím, že se mnou budete souhlasit – je deprimující. Dnes to dělám naopak.

Teprve po mnoha letech jsem zjistil, že nejsem jediný, kdo je líný a kdo zažívá protichůdné pocity slasti a viny zároveň. Na toto téma existuje početná literatura. A ta pochází od těch nejlepších, nejzábavnějších a nejpříjemnějších autorů. V roce 1889 vydal viktoriánský humorista Jerome K. Jerome esej nazvanou „O lenošení“. Jen si představte, o co lépe jsem se cítil, jakmile jsem si přečetl následující pasáž, v níž Jerome přemítá nad radostmi pospávání:

Ach, jak je to lahodné obrátiti se a pospati si „jen tak pět minut“. Je na světě lidský tvor, uvažuji, který by ráno ochotně vstával, vyjma hrdiny „povídek pro hochy“ z nedělních škol? Jsou lidé, jimž je holou nemožností vstávati v pravý čas. Mají-li, řekněme, býti v osm vzhůru, zůstanou ležeti do půl deváté. Změní-li se okolnosti a v půl deváté by měli čas vstávati, nemohou vstávati před devátou. Podobají se tomu státníkovi, o němž se říkalo, že přišel vždy přesně o půl hodiny pozdě. Zkoušejí to všelijak. Koupí si budík (důmyslný přístroj, který spustí v nepravou dobu a vzbudí nepravé lidi). (…) Znal jsem člověka, který skutečně vstal a vzal studenou koupel, avšak ani to nepomohlo, protože pak skočil zpět do postele, aby se zahřál.[1]1

Zapřisáhlý spánkomil Louis Theroux, přispěvatel časopisu Idler (Lenoch), jehož jsem redaktorem, se zmiňuje o jednom triku, který si vymyslel jeho kamarád Ken. „Jeho recept zněl: K posteli si připravte hrnek studené kávy a dvě kofeinové tablety Pro Plus. Nastavte si budík na 8:20 – o půl hodiny dříve, než chcete doopravdy vstát –, a když zazvoní, tak do sebe během krátkého okamžiku, kdy jste schopní jasně uvažovat, kopněte obsah šálku a spolkněte připravené prášky. Pak znovu ulehněte. Za půl hodiny se vymrštíte z postele probuzeni pořádným přívalem kofeinu.“

Spánek je mocný svůdce, proto existuje úděsné zařízení, které jsme vyvinuli, abychom ho dokázali přemoci. Mám na mysli budík. Nebesa! Který zlý duch sloučil v jedno hodiny a zvonění, tyto dva nepřátele lenocha? Ve všech zemích západní civilizace jsou každé ráno spokojeně snící jedinci sprostě vytrhováni ze spánku ohlušujícím zvoněním nebo neodbytným elektronickým pípáním. Budík je první fází surové proměny, již sami sebe nutíme po ránu snášet; z extatického, bezstarostného snílka se měníme v nádeníka, poháněného úzkostí, zatíženého zodpovědností a povinnostmi. Je až neskutečné, že si budíky kupujeme dobrovolně. Není absurdní, že utrácíme své těžce vydělané peníze za přístroj, jehož vinou každý náš den začíná tím nejnepříjemnějším způsobem, jaký existuje, a který ve skutečnosti slouží jen zaměstnavateli, kterému prodáváme svůj čas? Ano, existují budíky, jež jsme toho nepříjemného zvonění zbavili a jež nás místo toho probouzí hlasem upovídaného moderátora ranního vysílání rádia, ale jsou snad v něčem lepší? Moderátorovo dotěrné nadšení v nás má zřejmě vyvolat dobrou náladu, s níž vykročíme do nastávajícího dne, ačkoliv možná jeho radostný hlas slouží jen k tomu, abychom přehlédli skutečnost, že jeho vtipy jsou otravné a hloupé. Mně to zkrátka připadá nesnesitelné. Není nic horšího než čiré nadšení jiné lidské bytosti ve chvíli, kdy se vy sami nacházíte ve stavu zásadního existenciálního hloubání. Můj přítel John Moore, nejlínější člověk na světě, má pro svou ženu, která se ho ráno snaží probudit, připravenou tuto hlášku: „Budu vstávat, až budu mít proč.“

Ve Spojeném království existuje jakási intelektuálská verze národního budíčku – pořad rozhlasové stanice Radio 4 s názvem Today (Dnes), v němž se s velkou vážností a zájmem diskutuje o tragických událostech dne. Ve většině zemí se vážné zprávy vysílají hned po ránu. To u posluchačů vyvolává pocity vzteku nebo úzkosti. Přesto se určitý typ lidí domnívá, že je jejich povinností to poslouchat, jako by pouhý poslech světu nějak pomohl. Povinnost, ach jaká přítěž je povinnost! Copak v éteru není místo pro rádio beze zpráv? Například, jedu autem, poslouchám klasiku a není nic horšího, než když mě ze snění vytrhne šedivá realita přehledu zpráv.

Takže pro většinu z nás začíná pracovní den utrpením, kdy jsme vyrváni ze sladkého zapomnění a musíme čelit vyhlídce na celodenní snahu být svědomitým občanem připraveným sloužit svému pánovi na pracovišti, a to s vděčností, optimismem a hromadou elánu. (Mimochodem, čím to je, že všichni tak strašlivě usilujeme o „zaměstnání“? Zaměstnání je příšerná věc. Ale o tom později.)

Po budíku přijdou na řadu cereálie značky Kellogg, aby nás postavily na nohy. „Vstávej s chutí do nového dne!“ – vybízí nás balení kornfleksů. Fyzický akt křoupání kukuřičných lupínků nebo jiných cereálií se v televizních reklamách představuje jako účinek nějakého úžasného elixíru, jenž má působit na líná lidská stvoření; malátný, neoholený pecivál (špatně) se díky pozitivní síle cereálií magicky promění v elegantního, cílevědomého pracovníka, který je plný energie a srší vtipem (dobře). Je příznačné, že sám pan Kellogg byl zdravím posedlý puritán, který nikdy neprovozoval sex (dával přednost klystýrům). Takoví jsou tvůrci našeho každodenního života.

Ačkoliv nám moderní společnost dává příslib volného času, svobody a možnosti dělat, co nás baví, přesto je většina z nás stále otroky časového plánu, který jsme si sami nestanovili.

Jak mohlo k něčemu takovému dojít? Nuže, síly, které působí proti lenošení, jsou na světě již od prvotního hříchu. Propaganda proti zaspávání začala již před dvěma tisíci lety, v bibli. V knize Přísloví, kapitole šesté, se na toto téma píše:

Jdi k mravenci, lenochu, dívej se, jak žije, ať zmoudříš.

Ač nemá žádného vůdce, dozorce či vládce,

opatřuje si v létě pokrm, o žních sklízí svou potravu.

Jak dlouho, lenochu, budeš ležet?Kdy se probudíš ze svého spánku?

Trochu si pospíš, trochu zdřímneš, trochu složíš ruce v klín a poležíš si

a tvá chudoba přijde jak pobuda a tvá nouze jako ozbrojenec.[2]2

Tak především, vážně pochybuji o rozumnosti náboženství, jež za vzor správného života dává mravence. V mravenčí říši vládne vykořisťovatelský aristokratický systém založený na bezmyšlenkovité práci milionu pracovníků a naprosté nečinnosti jediné královny a několika trubců. Boží hlas dále kárá ubohého „lenocha“ za jeho spánek a pak jej varuje, že jeho odměnou budou hlad a chudoba, zůstane-li ležet v posteli. Lenost je hřích a odměnou za hřích je smrt (a odměna za usilovnou práci je podle londýnských statistik 22 585 liber ročně).

Od té doby křesťanství neustále prosazuje, že by se jednotlivci, kteří polehávají v posteli, měli cítit provinile. Citovaná pasáž z bible slouží moralistům, kapitalistům a byrokratům jako karabáč, s jehož pomocí lidem vnucují myšlenku, že když si zdřímnete, Bůh se bude zlobit. To se hodí odpůrcům lenošení, kteří trpí neovladatelnou touhou po pořádku. Neplýtvejte časem! Je lepší být zaneprázdněný než nedělat nic!

V Londýně poloviny osmnáctého století trápila Samuela Johnsona, který se neměl za co stydět, pokud jde o literární úspěchy, jeho vlastní liknavost. „Ó, pane můj, dej ať (…) mohu odčinit čas, který jsem strávil v zahálce,“ psal si do svého deníku, když mu bylo 29 let. Ani o dvacet let později se věci neposunuly k lepšímu a on se rozhodl, že bude „časně vstávat. Ne později než o šesté, pokud budu moci.“ Rok nato, kdy se mu nepodařilo dostát svému slibu, že bude vstávat v šest hodin, své předsevzetí poupravil: „Mám v úmyslu vstávat o osmé, neboť i když to není časně, bude to mnohem dříve, než se mi daří vstávat nyní, nezřídka totiž zůstávám ležet v posteli do dvou hodin odpoledne.“ Johnson, ač hluboce věřící muž melancholické povahy, se za svoji lenost cítil provinile. Způsobila však jeho lenost bolest někomu jinému? Zapříčinila něčí smrt? Donutila jeho lenost jiné lidi, aby dělali věci, které dělat nechtějí? Ne.

Idea časného vstávání přišla vhod novým avatárům pokroku, kteří ji na konci osmnáctého století a ve století následujícím prosazovali u pracujícího lidu. V roce 1755 vydal reverend John Clayton příručku Friendly Advice to the Poor (Přátelská rada chudým), v níž tvrdí, že časné vstávání vyčistí ulice od narušitelů pořádku: „Nutnost časného vstávání by přiměla chudinu, aby chodila spát o večerce; a tím by se zabránilo hrozbě půlnočního hýření.“ Metodista John Wesley, který vstával každý den ve čtyři hodiny, napsal kázání s názvem „The Duty and Advantage of Early Rising“ (Povinnost a výhody časného vstávání; 1786), v němž prohlašuje, že ležení v posteli je fyzicky nezdravé a své argumenty opírá o směšně pseudovědecké pojmy: „Tím, že své tělo tak dlouho louhujeme mezi teplými přikrývkami, naše svaly měknou a ochabují, jako by byly povařené. Nervy při tom docela ztrácí svou pružnost.“ Jedna z prvních „modrých punčoch“, Hannah Moreová, publikovala v roce 1830 na téma časné vstávání následující řádky:

Lenosti, ty nenápadný vrahu,

propusť mou mysl ze svého vězení;

Už ani hodinu ať nepromeškám

ve spánku – v tom podlém soužení.

To jsou velmi silná slova. Lenost, sedmý smrtelný hřích (ačkoliv původním sedmým hříchem byl smutek), je podle Moreové zabijákem času, jenž drží mysl člověka ve vězení. Je potřeba s ním zápasit; je potřeba ho zdolat silou vůle. To vše je samozřejmě holý nesmysl – spánek je přítel, nikoliv zlý živel. Každý ví, že když po ránu setrváváme v posteli a hovíme si v polospánku, naše mysl není ani v nejmenším uvězněna, ve skutečnosti se právě tehdy cítí nejsvobodněji. O tom, jaký přínos má tento sladký stav v půli cesty mezi spánkem a bdělostí pro naši tvořivost, si povíme později. Tvořivost však u nových kapitalistů jistě nepatřila k oblíbeným tématům. Strůjci průmyslové revoluce potřebovali přesvědčit masy lidí spíše o tom, jaké výhody má ukázněná, vyčerpávající práce. Knihy nejprodávanějšího viktoriánského autora, Samuela Smilea, nesly názvy jako Svépomoc (1859), Spořivost (1875) a Povinnost (1880) a hemžily se kázáními, která se podobala těm, jež jsem citoval výše. Čistotnost, pořádek, správné hospodaření, dochvilnost, sebeobětování, povinnost a zodpovědnost – takové „ctnosti“, jejichž společným jmenovatelem je téma sebezapření, byly lidem sdělovány prostřednictvím rozvinuté sítě moralistů, spisovatelů a politiků.

Pokud se nám zdá, že jsme dnes podobných věcí ušetřeni, pak se rozhlédněme kolem sebe – v každém časopise nejdeme témata jako „uspořádej si svůj život“, jejichž množství narůstá. Povýšenecké příručky, jež se zabývají „svépomocí“, nás zasypávají různými zaručenými návody, jak dosáhnout větší výkonnosti, pracovitosti a střízlivosti. Mnohé z těchto strategií vyžadují, abychom utratili hromadu peněz. Časopisy pro muže i pro ženy v nás vyvolávají úzkost ohledně vlastního těla. Účelem je dostat nás na místo zvané posilovna, jež představuje novodobou obdobu mučírny. Makáme celý den, abychom pak vydělané peníze utratili za potěšení uhnat se na trenažéru! Reklamy na elektronické osobní diáře nám ukazují, že díky těmto pomocníkům dosáhneme dokonalosti robota; spisovatel Charles Leadbetter nedávno upozornil na to, že vymyšlené harmonogramy v reklamách na „organizéry“ (jako by nám samotná koupě takové věcičky měla nějak zázračně zorganizovat život), začínají zásadně tímto zápisem: „7:00 posilovna“.

Kromě toho, že je časné vstávání zcela nepřirozené, si troufám tvrdit, že polehávání v posteli ve stavu poloviční probuzenosti – vědci zabývající se spánkem tento stav nazývají „hypnagogickým“ – má pozitivní přínos pro zdraví a štěstí člověka. Půlhodinka ranního poležení vám může posloužit například k tomu, abyste se duševně připravili na problémy a úkoly, které máte před sebou. Stejný názor měl i jeden z mých oblíbených filozofů, Lin Yutang. Tento čínsko-americký spisovatel začátku dvacátého století věnoval spoustu času a úsilí tomu, aby přesvědčil Američany, národ posedlý snaživostí, o tom, že bezstarostná filozofie staré Číny má své opodstatnění a že přispívá, jak tvrdil, ke „svobodě a nonšalanci“ a rozvíjí „moudrou a veselou filozofii života“. Ve své knize The Importance of Living (Jak je důležité žít), která vyšla v roce 1938, věnoval jednu celou kapitolu umění, jak polehávat v posteli. Lidem, kteří se chtějí naučit, jak správně žít, radí, aby se časného vstávání vyvarovali:

Co na tom záleží, jestliže ještě v osm hodin [člověk] zůstane ležet v posteli? Je tisíckrát lepší, aby si na nočním stolku připravil krabičku cigaret, nespěchal z postele ven a všechny problémy nastávajícího dne vyřešil ještě předtím, než si začne čistit zuby (...), v této pohodlné pozici může rozjímat nad včerejšími úspěchy a omyly a oddělit si v plánu dne důležité věci od těch nepodstatných. Lépe, aby dorazil do kanceláře v deset hodin a staral se o sebe, než aby dorazil přesně v devět nebo dokonce o čtvrt hodiny dřív, začal dohlížet na své podřízené jako dozorce a pak dělal, jak říkají Číňané, „mnoho povyku pro nic“.

Konec ukázky

Table of Contents

Přední tiráž

Předmluva

8:00 – Probudit se bolí