Poprvé vydáno ve Spojených státech jako The Secrets of People Who Never Get Sick.

Vydáno ve spolupráci s nakladatelstvím Workman Publishing Copany, Inc., New York

© Gene Stone, 2010

Translation © Sabina Čechová, 2011

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2011

ISBN 978-80-7217-946-6 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-7462-032-4 (ePub)

ISBN 978-80-7462-058-4 (mobi)

Všem lidem, kteří pracují na tom,

aby zdravotní systém věnoval stejnou pozornost prevenci nemocí

jako jejich léčení

Úvod

Luigi Cornaro, bohatý benátský šlechtic, se narodil v zámožné rodině kolem roku 1460. Stejně jako jeho vrstevníci v renesanční Itálii vedl Cornaro výstřední život, nosil luxusní hedvábné oděvy dovezené ze zámoří a jedl kdykoli a cokoli se mu zachtělo.

Život aristokrata té doby spočíval z velké části ve vyhledávání rozkoší: sportu, intelektuální zábavy a jídla. Obvyklý denní program se skládal z bohaté snídaně, vyřízení obchodních záležitostí, poledního jídla, návštěvy koňských závodů nebo politické debaty s dóžetem, následovalo další jídlo a po krátkém zdřímnutí býval ples a nákladná večeře.

Bohatí lidé, jako byl Cornaro, konzumovali obvykle čtyři až pět velkých jídel denně. Hostiny byly příležitostí ohromit hosty bohatě prostřenými stoly, které nabízely množství různých chodů, a důraz se kladl na exotické a těžko sehnatelné přísady, jako byl cukr (který byl drahý) nebo asparágus (mimo sezónu k dostání pouze mimo Itálii).

Tady je skutečný jídelníček jedné benátské hostiny pořádané v Cornarově době.

Růžová voda (k opláchnutí rukou)

Pečivo z cukru a piniových oříšků

Koláčky z mandlí a cukru

(Podobné marcipánu)

Asparágus

Malé klobásky a masové kuličky

Pečená perlička s omáčkou

Celé telecí hlavy, pozlacené a postříbřené

Kapouni a holubi obložení klobáskami, šunkou a kančím masem

Plus husté polévky

Celá pečená ovce v kyselé třešňové omáčce

Velký výběr pečených ptáků – hrdličky, koroptve, bažanti, křepelky,

Pěnice – podávané s nádivkou z oliv

Kuře s cukrem a růžovou vodou

Celé pečené sele s masovým vývarem

Pečený páv s oblohou

Sladký pudink s šalvějovou příchutí

Kdoule vařené s cukrem, skořicí, piniovými oříšky a artyčoky

Různé zavařeniny s cukrem a medem

Deset různých dortů a množství kandovaného ovoce

V devadesátých letech patnáctého století, když se blížily Cornarovy čtyřicáté narozeniny (asi deset let předtím, než italští aristokraté patnáctého století obvykle umírali), onemocněl. Jeho lékaři ho informovali, že pokud chce přežít, bude muset upravit své stravovací návyky. Většina lidí, kteří dostali podobné rady, je ignorovali, ale on ne. První část svého života žil nestřídmě, tu druhou se rozhodl prožít moudře.

V tehdejší době nebyly znalosti o souvislosti mezi stravou a zdravím moc hluboké, a tak si Cornaro pokusně předepsal dietu, která drasticky omezovala množství jídla. Každý den musel vystačit s dvanácti uncemi (34 dkg) pevné stravy a čtrnácti uncemi (4 dl) vína (středověké víno bylo mnohem lehčí než dnešní a bylo v jeho době stejně běžným nápojem jako voda).

Cornarův plán měl skoro okamžité účinky. Jeho zdravotní stav se tak výrazně zlepšil, že svou dietu dodržoval až do věku osmašedesáti let, kdy jeho doktoři v obavě, že jí příliš málo, trvali na tom, aby jedl a pil víc. Souhlasil, ale brzy dostal mírnou horečku, což ho přimělo vrátit se k lehčí stravě a té se držel do konce svého života – do věku 102 let.

Cornaro napsal o svém plánu čtyřsvazkovou knihu, často překládanou jako Rozprava o umírněném životě, v níž vyjádřil svou filozofii, že lidé by s vyšším věkem měli méně jíst. Také rozpracoval své přesvědčení, že v době, kdy je tělo oslabené, je lepší nezatěžovat je trávením, to znamená, že je zdravější vyhýbat se jídlu než se přecpávat. „Není pochyb,“ napsal, „že pokud by se takto poučený člověk držel mé rady, vyhnul by se v budoucnu všem nemocem, protože vyvážený život odstraňuje příčinu onemocnění.“

Cornaro nejen velice dlouho žil, ale až do doby těsně před smrtí byl zdravý. Jak poznamenal: „Dlouhý život plný nemocí a utrpení je horší než žádný život.“

Po následující staletí jeho knihu četli a diskutovali o ní mnozí spisovatelé a myslitelé, mezi jinými Joseph Addison, Sir William Temple (zaměstnavatel Jonathana Swifta) a filozof Francis Bacon. Ale během staletí vliv knihy slábl a dnes už je jen málo těch, kterým Cornarovo jméno něco říká. Nicméně jeho Tajemství – snížení kalorického příjmu – bylo znovu objeveno v jedenadvacátém století jako cesta k dosažení dobrého zdraví a dlouhověkosti.

Mnoho dalších soudobých tajemství dobrého zdraví má také původ v dávné minulosti, postupně ztratila oblibu a vědci zpochybňovali jejich účinnost. Ale podobně jako v Cornarově případě se často ukázalo, že jsou překvapivě efektivní.

Například pokud u vás hrozí nebezpečí záchvatů, možná vám někdo řekl, abyste si dávali pozor hlavně při úplňku – medicína nebrala toto varování vážně až do devadesátých let dvacátého století, kdy vědci na lékařské fakultě řecké univerzity v Patrasu prošli záznamy 859 pacientů přijatých k ošetření kvůli záchvatům a zjistili, že „případy záchvatů byly výrazně častější“ v době úplňku.

Možná jste také odmítali povídačky o tom, že rybí maso je důležité pro náš mozek – ale mnoho studií z poslední doby prokázalo, že určité oleje z tučných ryb (jako jsou například makrely nebo sardinky) hrají důležitou roli při vývoji a fungování mozku. Konzumace ryb se spojuje i s pomalejším zhoršováním stavu starých pacientů a s mnoha dalšími blahodárnými účinky.

Po staletí se říkalo, že brusinkový džus může vyléčit infekci močového měchýře. Vědci z lékařské školy Harvard Medical School nedávno potvrdili, že brusinkový džus skutečně ničí bakterie na stěnách močového měchýře. Podobně může platit, že když jíte jedno jablko denně, opravdu nebudete potřebovat lékaře, údaje z Irské univerzity v Ulsteru ukazují, že vysoký obsah některých chemických látek obsažených v jablku pomáhá při ničení rakovinných buněk v tlustém střevě. Kromě toho výzkumníci na Cornellově univerzitě zjistili, že u zvířat jablka pomáhají v prevenci rakoviny prsu.

Když už mluvíme o zvířatech, často se říká, že chování domácích mazlíčků je dobré pro zdraví a pohodu. Nové důkazy to potvrzují: například majitelé psů trpí nemocemi méně než lidé, kteří psa nemají. „Ukázalo se, že už jen pouhé hlazení zvířete vyvolá okamžité uvolnění a snižuje tak krevní tlak,“ tvrdí Alan Beck, ředitel Centra pro výzkum vztahů mezi zvířaty a lidmi na veterinární škole Purdue University School of Veterinary Medicine.

Po tisíce let používali lékaři pijavice při pouštění krve, tato praxe byla přerušena až koncem devatenáctého století. Nedávné výzkumy však ukazují, že pijavice mohou pomáhat v léčbě mnoha příznaků včetně osteoartritidy (zánětu kostních kloubů). I včelí žihadla znovu získala popularitu jako prostředek, který tlumí symptomy roztroušené sklerózy. A pokud máte proleženiny, jeden z nejlepších způsobů léčby je stejný, jako byl v roce 1250. Jsou to červi, kteří konzumují odumřelou tkáň z otevřených ran a odstraňují bakterie tak, že vylučují roztok podobný čpavku.

Ve středověku bohatí pacienti často pili roztok se zlatým práškem (aurum potabile neboli „pitné zlato“), aby se zmírnily příznaky nemoci. Potom na stovky let upadl tento kov v nemilost, ale koncem minulého století výzkumy dokázaly, že malé množství tekutého zlata dokáže posílit imunitní systém a že je obzvlášť užitečné u pacientů trpících revmatickou artritidou. Podle vědců z Centra pro výzkum artritidy v Kanadě, „Terapie zlatem snižovala úroveň závažnosti artritidy u pacientů, kteří špatně reagovali na metotrexát, běžný lék používaný při léčbě této nemoci.“

Lidové léčebné metody uvedené výše nemají vyvolat dojem, že všechny lidové recepty předávané z generace na generaci matkami, porodními bábami, vědci nebo kýmkoli jiným jsou vždycky správné a užitečné. U spousty z nich to neplatí. Některé jsou šílené. Například trepanace, vyvrtávání otvorů do lebky s cílem ulevit tlaku, který údajně způsoboval nejrůznější onemocnění, se praktikovala po celém světě více než pět tisíc let. Nefungovalo to. Po celá staletí lidé věřili, že káva brzdí růst, není tomu tak. Měděné náramky, které měly přinášet úlevu pacientům s artritidou, zřejmě nemají žádné blahodárné účinky. Představa, že dostanete rýmu z pobytu venku za chladného počasí se ukázala jako chybná. Skutečné riziko vzniká, když jste uvnitř ve společnosti lidí, kteří na vás vydechují bacily.

O bolehlavu se kdysi soudilo, že je užitečný při tlumení bolesti – ale také způsoboval smrt. Kokain byl považován za skvělý prostředek k bělení zubů i k léčbě závislosti na morfiu. Sigmund Freud prohlásil, že je to výborný povzbuzující prostředek bez jakýchkoli vedlejších účinků, který není návykový.

V jistém období bylo běžné pouštění žilou. Věřilo se, že obnovuje rovnováhu tělesných tekutin. Když byl George Washington nemocný, vypustili mu lékaři z těla osmdesát uncí (2, 3 litru) krve, čímž pravděpodobně uspíšili jeho smrt.

V roce 1899 respektovaný Merck Manual doporučil arsenik k léčbě plešatosti. V dnešní době je tento kov s karcinogenními účinky uveden na seznamu toxických látek americké agentury pro ochranu životního prostředí Environmental Protection Agency. Merck Manual také uváděl kávu jako prostředek k úlevě při nespavosti. I jiným nápojům, zejména likérům (které původně vznikaly jako léky na všechno od parazitů až po impotenci), se nesprávně připisovaly léčivé schopnosti. Benediktýnský bylinný likér D. O. M. (Deo Optimo Maximo, „Bohu nejlepšímu a nejvyššímu“), vytvořený v roce 1510 ze sedmadvaceti bylin a koření, byl určen k boji s malárií kolem benediktýnského opatství ve Fécamp na severu Francie. Mezi další likéry, dříve považované za léčivé, patří například belgický Elixir d´Anvers (proti bolestem žaludku), řecká mastika (úleva při trávicích potížích) a francouzský likér Vervaine du Velay (pro zvýšení libida).

V osmnáctém a devatenáctém století se hojně objevovaly nechvalně známé přípravky nazývané patentované léky (nebo nostrum), jejich tajné složení znal pouze výrobce, účinky byly pochybné nebo dokonce škodlivé. Tyto výrobky, populární v Evropě i ve Spojených státech, slibovaly zázračné vyléčení čehokoli od koliky po rakovinu včetně s oblibou inzerovaných „ženských potíží“.

Mnoho z těchto přípravků byly neškodné alkoholové roztoky, ale některé z nich obsahovaly nebezpečné opiáty nebo povzbuzující prostředky, jako jsou morfium, opium nebo kokain. Například laudanum, přípravek na bázi opia, vychvalovaný lékaři jako účinný lék proti bolesti, bylo postrachem nejchudších vrstev ve viktoriánské Anglii. A heroin byl dokonce svého času inzerován firmou Bayer jako lék proti kašli.

Mezi neškodné směsi patřil i „hadí olej“, tento název vymyslel muž jménem Clark Stanley pro mast, kterou namíchal k ošetřování bolavých svalů – ale později se název vžil pro jakoukoli pochybnou medicínu. (Stanley se stal slavným, když na světovém veletrhu v Chicagu roku 1839 při předvádění svého výrobku zabíjel živé chřestýše). Přestože Stanleyho hadí olej už se koupit nedá, jiné výrobky, kdysi patřící mezi patentované léky, jsou stále k dostání (i když už neinzerují léčivé účinky): Coca-Cola, Dr Pepper, 7UP, Angostura Bitter a tonik.

Dokonce i některé z nedávných léčebných prostředků se neosvědčily. Před pár desetiletími se mělo za to, že chození do solária v zimě pomáhá udržet vysokou hladinu vitamínu D a zabrání sezónním depresím – dokud časopis Lancet Oncology neuveřejnil zprávu, že u osob do věku třiceti let se tím o pětasedmdesát procent zvyšuje riziko onemocnění rakovinou. Na základě toho pak Mezinárodní agentura pro výzkum rakoviny překlasifikovala solária na „nepochybný karcinogen“ spolu s tabákovými výrobky, arzénem a yperitem.

Která Tajemství týkající se zdraví jsou rozumná, a která ne? Kdo z nich může mít největší užitek? Jak si můžete zajistit dlouhý a zdravý život? Jak se vyhnete tomu, abyste si museli v práci brát nemocenskou dovolenou?

A jak se prostě můžete úplně vyhnout onemocnění?

Tato kniha nabízí odpovědi na předešlé otázky, protože když budeme vědět, co pomůže nám a lidem okolo nás zůstat zdraví, budeme z toho mít užitek všichni.

I já jsem si byl jistý, že by se mé zdraví mohlo zlepšit. Posledních dvacet let jsem toho coby novinář a nájemný spisovatel napsal o zdraví spoustu. Jako člověk, který se cítí zodpovědný za to, co píše, jsem vyzkoušel skoro všechny tipy, techniky a přípravky, o kterých jsem psal. (Jediná výjimka: elektrokonvulzivní terapie. Lékaři, se kterými jsem dělal rozhovor, mi nabídli jedno ošetření zdarma, ale odmítl jsem.)

Díky tomuto přístupu jsem pravděpodobně podstoupil víc testů než jakýkoli jiný relativně zdravý člověk. Dělali mi elektrokardiogramy, 2D a Doppler echokardiogramy, skenovali mi tělo i kosti, podstoupil jsem denzitometrické vyšetření kostí DEXA, testy IgG zjišťující alergii na potraviny. Testovali mi krev na C-reaktivní protein, homocystein, fibrinogen, hladinu inzulínu, lipoprotein Lp(a) a glukózovou toleranci. Brali mi urinární vzorky a vyšetřovali můj lipidový profil. Hladinu cholesterolu mi zjišťovali tak často, že výsledky připomínají graf Dow Jonesova indexu. Dělali mi testy na všechny myslitelné alergie (jsem mírně alergický na kočky, některé pyly a plísně). Zkoumali moje svaly, vyšetřovali moje orgány a vylaďovali mé mozkové vlny pomocí jakéhosi aparátu, který mi nasadili na hlavu (místo vysílání vln alfa se můj mozek naladil na místní rádiovou stanici).

Vyzkoušel jsem i nespočetné lázeňské kúry včetně ájurvédské omlazovací péče a spousty postupů New Age, mimo jiné regresi do minulých životů, znovuzrození, krystalovou terapii, ušní svíce a léčbu polarizovaným světlem. Odborníci na feng-šuej mi přeskládali věci v bytě, aby tam lépe proudila energie, a experti na léčbu sezónních depresí mi doma nainstalovali osvětlení na podporu dobré nálady. Vyzkoušel jsem akupunkturu, biofeedback, hypnoterapii, bioenergetiku, Alexandrovu techniku, Rolfing, reiki i reflexologii.

Jelikož jsem v zásadě poslušný, obvykle jsem vyzkoušel všechno, co mi odborníci doporučovali, od cvičení praktikovaného v osmdesátých letech (kardiovaskulární trénink a posilování) po cvičení jedenadvacátého století (intervalový trénink). Dovolil jsem lékařům ve spánkových laboratořích, aby mi na hlavu připevnili elektrody, a v laboratořích pro výzkum vědomí jsem je nechal zkoumat vnitřek svého mozku.

Experimentoval jsem s freudovskou i jungovskou psychoterapií, primální terapií, kognitivní terapií, aromaterapií i EMDR (desenzibilizaci a přepracování pomocí očních pohybů). Mluvil jsem o svém zdraví se senzibily a o zdraví svých domácích mazlíčků se senzibily specializovanými na domácí zvířata. (Jeden z nich vyslovil teorii, že moje kočka v noci kňučí, aby mě varovala, že schodiště v našem bytě je nebezpečné.)

Všemu uvedenému navzdory jsem každoročně nejméně dvakrát onemocněl. Každou zimu přišel okamžik, kdy jsem musel ulehnout se silnými bolestmi v krku, které přešly v dlouhotrvající nachlazení. Potom, buďto koncem jara nebo začátkem podzimu, jsem dostal jiný druh nachlazení, který začal mírným škrábáním v krku, to se přesunulo do hrudníku, pak se mi usadilo v nose a tam setrvávalo jako nezvaný host, který se vám celé dny povaluje na gauči a nemůžete ho dostat z domu.

Nedávno mě napadlo, že jsem bral nesprávné léky. Místo toho, abych se spoléhal výlučně na odborníky, napadlo mě hledat radu u lidí, kteří nejsou závislí na lékařských nebo jakýchkoli jiných expertech, ale nicméně se jim daří udržet si pevné zdraví.

V životě jsem takových lidí poznal spoustu. Zatímco já jsem bojoval s jedním nachlazením za druhým, oni si vesele žili pod ochranou nějakého vlastního tajného receptu, díky němuž byli zdraví, i když já jsem se svíjel, kýchal a smrkal v područí nějakého viru nebo bacilu nebo jiné neidentifikované formy života, která zrovna přišla do styku s mým organismem.

Ne že by všechny tajné recepty stály za pozornost – jak jsem už říkal, některé jsou přímo škodlivé a jiné jsou prostě divné. Ale to, co mají všechna tajemství v této knize společné, je fakt, že účinkují na lidi, kteří je propagují, a často mnohem lépe než vědou nabízená řešení. Navzdory staletím pokroku medicíny při záchraně lidských životů nám lékařští odborníci stále ještě nedokážou poradit, jak zůstat zdraví. Běžná rýma je dnes stejně častá, jako byla před tisíciletími, a nevypadá to, že by byla mírnější než dřív. Tak proč nezkusit hledat řešení u těch, pro které běžná rýma není běžná?

Tomuto jsem se věnoval několik posledních let: najít lidi, kteří nejsou nikdy nemocní, zjistit proč a posoudit, jestli je jejich Tajemství použitelné i pro ostatní.

U většiny těchto „lidí, kteří nikdy nejsou nemocní“ platí, že občas mohou dostat slabou rýmu nebo je někde něco zabolí. Ale netrpí nachlazením, chřipkami a horečkami, které mnozí z nás dostávají tak často. Také málokdy trpí nějakým závažným onemocněním. I když mohli zdědit nějaké genetické předpoklady, které se v určitém okamžiku projevily, energicky se s nimi vypořádali, nebo v několika případech opravdu ulehli s vážnější chorobou, ale přizpůsobili své Tajemství dané situaci a dosáhli plného uzdravení. Celkově žijí dlouhý a zdravý život.

Abych je našel, mluvil jsem s přáteli, podával jsem inzeráty, hledal jsem na internetu, vyhledával staré spolupracovníky, kontaktoval bývalé spolužáky a bavil se s lékaři, novináři a vydavateli. Jelikož se psaním o zdraví zabývám už dlouho, měl jsem obsáhlý seznam osob, na které jsem se mohl obrátit.

Některé z lidí, o nichž budete číst, znám už léta. Susan Rennauová se mnou chodila na střední školu. Pak je tady moje učitelka ze šesté třídy (kterou jsem neviděl už… od šesté třídy). S dalšími jsem se seznámil při práci nájemného spisovatele: psal jsem knihy pro Ripa Esselstyna, Gail Evansovou a Roberta Fulforda. Nakonec jsem dělal rozhovory s přibližně dvěma stovkami lidí, kteří nabízeli nejrůznější, někdy velice zvláštní, tajné recepty na zdraví. Tajemství vybraná do této knihy jsou ta, která by měla vydržet test času, mají nejpevnější vědecký základ a byla svými zastánci jasně a inteligentně zformulována.

Mezi Tajemství, která jsem do této knihy nevybral, patří například sklápění záchodového víka před splachováním (i když určité důkazy tuto teorii podporují), braní různých vitamínů a doplňků stravy (v některých případech až dvaceti pilulek denně), konzumace určitých potravin (například pomerančů, jablek a granátových jablek, ale i méně obvyklých, jako jsou mořské řasy, longan, kapradiny nebo artyčoky), konzumace striktně syrové stravy (nebo ještě přísnější veganská syrová strava), umístění zvlhčovače do každé místnosti, pravidelná výměna sprchového závěsu, meditace v izolační nádrži, očkování proti chřipce a časté koupání psů a koček. Tohle všechno může přispívat ke stálému zdraví, ale není to tak ověřitelné, zajímavé a univerzálně použitelné jako Tajemství uvedená dále.

Následuje pětadvacet podle mého názoru nejzajímavějších a nejprospěšnějších způsobů, jak si udržet dobré zdraví. Vy, čtenáři, nakonec rozhodnete, které budou nejlepší právě pro vás.

Tajemství číslo

1

Modré zóny

Ricardo Osorno Fallas

Každý den se osmadvacetiletý Ricardo Osorno Fallas budí ve městě Hojancha, na poloostrově Nicoya v severozápadní Kostarice přesně v šest nula nula. Jako mnoho jeho krajanů žije Ricardo pořád ještě u svých rodičů (spolu se třemi bratry a sestrami) a pravděpodobně tam zůstane, dokud se neožení.

Ke snídani má misku ovesné kaše nebo gallo pinto, místní specialitu z rýže a fazolí s kukuřičnými tortillami (doslovně přeloženo znamená gallo pinto „strakatý kohout“ – podle barvy, kterou rýže dostane, když se smaží s fazolemi). Po jídle jede Ricardo pár kilometrů na kole do práce, je prostředníkem jedné ekoturistické společnosti, která cizincům ukazuje rezervace deštného pralesa kolem Hojanchy.

Pracuje až do poledne a potom jede na kole zpátky domů na oběd, největší jídlo dne: rýže, černé fazole, maso a kukuřičné tortilly, zapíjené sklenicí studené vody. Jako dezert mají místní tropické ovoce, například ananas, banány nebo pomeranče.

Po obědě jede Ricardo zpátky do své kanceláře a tam je až do čtyř hodin odpoledne. Po návratu domů pomáhá matce nebo otci kolem domu nebo jde navštívit třiadevadesátiletou babičku. Po lehké večeři nacvičuje se skupinou, která předvádí tradiční nicoyské tance, jako je třeba arma de café i oblíbenou klasiku jako salsa nebo merengue.

Než jde o půlnoci spát, pracuje Ricardo většinou pár hodin na své diplomové práci, obchodním plánu pro marketingovou agenturu, kterou by chtěl založit, až dokončí studium marketingu a bude mít titul z Hispánsko-americké univerzity v Kostarice.

„U nás máme velice uvolněné životní tempo,“ říká. „Žijeme s pocitem klidu, který jinde těžko najdete – i v samotné Kostarice. Vzduch, který tady dýcháme, je prostě lepší než kdekoli jinde.“

Ricardo je dokonale zdravý a jeho rodina zrovna tak. Mají třikrát větší šanci dožít se sta let než průměrný Američan. Jejich tajemstvím ale není něco, co by vynalezli, dokonce o tom ani nepřemýšlejí. To tajemství spočívá v tom, že žijí uprostřed Modré zóny.

Fakta o Modrých zónách

Modré zóny jsou zeměpisné oblasti s vysokou koncentrací nejdéle žijících lidí na světě. Tento termín vymyslel novinář a cestovatel Dan Buettner, který strávil posledních deset let cestováním po nejzdravějších místech světa, aby ve spolupráci s vědci zkoumajícími dlouhověkost odhalil tajemství jejich obyvatel.

Doposud bylo potvrzeno pět Modrých zón:

- V zemědělské hornaté oblasti Barbagia na Sardinii běžně pracují lidé jako pastevci ovcí do sedmdesáti let i déle a často se dožívají sta let.

- Ostrov Okinawa v Japonsku má nejvyšší koncentraci stoletých lidí na světě, přestože byl celé roky okupován a během druhé světové války i po ní byl postižen hladomorem.

- Ve znečištěné oblasti na okraji Los Angeles se nachází městečko Loma Linda, kde žije devítitisícová komunita Adventistů sedmého dne, v současné době skupina nejdéle žijících lidí v Americe.

- Ostrov Ikaria v Řecku má nejvyšší procento devadesátníků na této planetě, počet nemocných rakovinou je tady o dvacet procent nižší než jinde v Řecku a jeho obyvatelé skoro vůbec netrpí demencí.

- A nakonec Nicoya, kde žije Ricardo se svou rodinou, pozoruhodná výjimka z pravidla, že lidé v rozvojových zemích se dožívají kratšího věku než v zemích rozvinutých.

Abychom lépe pochopili, proč žijí obyvatelé Modrých zón zdravěji, musíme se podrobněji podívat na jeho denní program.

Za prvé stravování. Obyvatelé Modrých zón většinou jedí stravu bohatou na živiny a kaloricky ne tak vydatnou a vyhýbají se předpřipraveným potravinám. Každá ze základních složek Ricardovy stravy (rýže, fazole, kukuřice a ovoce) je přínosná. Rýže obsahuje vitamíny, minerály, antioxidanty a má nízký obsah sodíku. Fazole obsahují draslík, magnézium, antioxidanty a vlákninu a mají vysoký obsah proteinů a uhlovodanů, ale málo kalorií a tuku. Kukuřice je cenným zdrojem vitamínu C a snižuje riziko onemocnění rakovinou. Navíc je kukuřice v Ricardových tortillách vařená ve vápenaté vodě, takže prošla procesem takzvané nixtamalizace. Tento proces zvyšuje v kukuřici obsah vápníku a biologickou dostupnost niacinu a dalších vitamínů.

Navíc konzumací čerstvého ovoce se Ricardova strava obohacuje o další vitamíny a vyhýbá se přitom zbytečným tukům a cukrům.

Ricardo jídlo zapíjí téměř výlučně vodou. Nepije slazené nealkoholické nápoje často dávané do souvislosti s obezitou a srdečními chorobami, což je už samo o sobě dobré, ale místní voda je navíc něčím zvláštní: je velice tvrdá, což znamená, že obsahuje minerály, včetně vápníku a magnézia, spojované s redukcí kardiovaskulárních onemocnění.

Přestože se nijak nesnaží omezovat množství konzumovaného jídla, dodržuje Ricardo bezděčně nízkokalorickou dietu, protože jeho strava je bohatá na proteiny, ale s nízkým množstvím kalorií.

„Doktore, žádné léky – jsme stroje stvořené pro život, zkonstruované speciálně pro tento účel. Taková je naše přirozenost. Nestavte se proti principu života. Nechte mu volnost, aby se mohl bránit sám, a on to zvládne lépe než vaše léky.“

Napoleon Bonaparte

Navíc svůj příjem kalorií omezuje tím, že si dává lehkou večeři brzy zvečera. Konzumace malých porcí jídla je pro Modré zóny běžná, obyvatelé Okinawy tuto praxi nazývají hara hachi bu. V hrubém překladu to znamená jíst tak, abyste byli na osmdesát procent sytí; tím, že budete jíst, dokud nepřestanete pociťovat hlad, v protikladu s pocitem plnosti, můžete podle některých lékařů jíst o dvacet procent méně – to je rozdíl mezi přibíráním na váze a hubnutím.

Omezení příjmu kalorií je v současné době předmětem intenzivních lékařských výzkumů a roste počet lékařů uznávajících, že může pomoci odvrátit mnoho nemocí souvisejících se stárnutím.

Dalším Ricardovým tajemstvím je úzké pouto s jeho rodinou, kterému říká „pevná základna morálního a duchovního rozvoje Kostaričanů“.

Pojetí rodiny na Kostarice, hlavně v zemědělských oblastech, se točí kolem „soudržnosti a vzájemné podpory“, říká. Rodiny jsou společenským jádrem všech Modrých zón, se zvláštním důrazem na péči o staré lidi. Četné vědecké studie dávají do souvislosti silné společenské zázemí s množstvím blahodárných účinků včetně snižování nadváhy, pooperačních bolestí a rizika chronického onemocnění. Sítě společenských vztahů poskytují pocit podpory a začlenění do nějaké skupiny, a jsou důležité hlavně pro starší lidi. Hrají roli taky ve vytváření toho, čemu Kostaričané říkají plan de la vida a Okinawané to nazývají ikigai: smysl života. Silná oddanost rodině, přátelům, společnosti a životnímu prostředí dává mnoha obyvatelům Hojanchy pocit společného cíle, poskytuje jim motivaci a udržuje je čilé až do vysokého věku. A věda to opět potvrzuje: studie chicagského ústavu Rush Alzheimer Disease Center z roku 2009 ukazuje, že vědomí životního cíle a stálá aktivita pomáhají lidem žít déle.

Podle Ricarda je odhodlání chránit přírodu mezi místními obyvateli běžné. „Všichni tady vyrůstáme v ovzduší ohleduplnosti k přírodě,“ říká. „Chceme využívat naše přírodní zdroje, ale při všem, co děláme, bereme ohled na naše životní prostředí.“

Přesto, že je jeho den naplněn činností, považuje Ricardo Hojanchu za velice pohodové místo v porovnání s většími městy, jako je třeba San José. Stres je známý zabiják a tím, že mu nepodléhají a přitom jsou aktivní, Ricardo a další obyvatelé Modrých zón snižují svoji náchylnost k chorobám a prodlužují si život.

Stejně důležitá je i další součást Ricardova každodenního programu, fyzická aktivita. Protože jeho rodina nikdy nevlastnila auto, vždycky chodil do školy a ze školy pěšky nebo jezdil na kole. V současné době denně jezdí na kole do práce a jeho koníčkem je tanec, takže má dostatek pohybu, který ale přitom jeho tělo nijak nadměrně nezatěžuje.

Bohužel některé výhody života v Modrých zónách jsou dostupné jen těm, kdo se tam narodili a vyrostli. V těchto oblastech se vyskytují silné a relativně izolované skupiny genů. Buettner, který píše o výsledcích svého výzkumu v knize Modré zóny, odhaduje, že délka našeho života závisí z dvaceti procent na našich genech. Jinými slovy, bez ohledu na to, jak dobře o sebe pečujete, může u vás hrozit větší pravděpodobnost některých nemocí, například cukrovky nebo kardiovaskulárních onemocnění, než u lidí s jiným genetickým pozadím.

Také způsob stravování mnoha obyvatel Modrých zón je založen na čerstvých, snadno dostupných potravinách z místních zdrojů, které se ne vždy dají získat jinde. Například na Nicoyi oblíbené ovoce jménem marañón obsahuje pětkrát víc vitamínu C než pomeranč, ale je příliš křehké a nedá se přepravovat ve větším množství.

Všechny Modré zóny kromě Loma Lindy v Kalifornii, která za svůj vznik vděčí náboženské tradici, kladou důraz na potraviny vypěstované na místě. Tento životní styl blízký půdě rychle mizí a je možné, že přechod k masově vyráběné stravě ovlivní i dlouhověkost obyvatel v těchto oblastech.

Konečně, je snadné mluvit o nutnosti vyhýbat se stresu, ale ten bývá kulturně podmíněn. V Modrých zónách lidé mají menší sklon propadat stresu, což ve zbytku světa není tak běžné.

Sdílejte Tajemství

Bohužel není možné si prostě koupit lístek na poloostrov Nicoya a očekávat, že budete žít do sta let. Ale bez ohledu na to, kde žijete, můžete využít poznatky z Ricardova denního programu: jíst zdravou stravu, nízkokalorickou a bohatou na živiny, nepřejídat se, udržovat dobré mezilidské vztahy, mít pořád co na práci, pravidelně cvičit a vyhýbat se stresu.

Například jezte víc fazolí (jako to dělají na Kostarice) nebo tofu (jako na Okinawě). Můžete také zkusit omezit příjem kalorií tak, že budete jíst větší obědy a menší večeře. I když třeba nemáte tak soudržnou rodinu jako mají lidé na Sardinii nebo v Loma Lindě, můžete rozšířit svůj okruh známých tak, že se začnete věnovat dobrovolnické činnosti, sportovat nebo si najdete nějakého koníčka. Tyto aktivity vám navíc pomohou zformulovat i váš plan de la vida a zůstat aktivní, motivovaní a bez stresu.

Je prakticky nemožné vytvořit si Modrou zónu u vás doma, protože tyto zóny jsou silně závislé na genetických, kulturních, ekologických a dalších, ještě neznámých, faktorech. Ale není vyloučeno, že mohou vzniknout nové Modré zóny. Jak říká Buettner: „V Modrých zónách jsou zakódována staletí – dokonce tisíciletí – lidských zkušeností. Věřím, že to není náhoda, že způsob, jakým se tito lidé stravují, chovají se ke svému okolí, vyhýbají se stresu, léčí se a odolávají nemocem a jejich pojetí světa jim přináší delší a lepší život… Můžeme se to od nich naučit, stačí být otevření a naslouchat.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Úvod

Tajemství číslo 1

Modré zóny

Ricardo Osorno Fallas

Tajemství číslo 2

Tajemství číslo 3

George Burns

Tajemství číslo 4

Tajemství číslo 5

Tajemství číslo 6

Tajemství číslo 7

Tajemství číslo 8

Tajemství číslo 9

Tajemství číslo 10

Tajemství číslo 11

Tajemství číslo 12

Tajemství číslo 13

Tajemství číslo 14

Tajemství číslo 15

Tajemství číslo 16

Tajemství číslo 17

Tajemství číslo 18

Tajemství číslo 19

Tajemství číslo 20

Tajemství číslo 21

Tajemství číslo 22

Tajemství číslo 23

Tajemství číslo 24

Tajemství číslo 25