Václav Láska

JAK SE ZAVÍRAJÍ

TUNELÁŘI

BRNO / 2005

Věnování

npor. Vladimíru Kudláčkovi a npor. Mgr. Josefu Sýkorovi za to, že mě učili být policistou, a mjr. Václavu Kutílkovi,který mě učil být vyšetřovatelem.

© Václav Láska

© JOTA, s. r. o., 2005

ISBN 80-7217-366-9 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-7217-902-2 (epub)

ISBN 978-80-7462-002-7 (mobi)

Obsah

Úvod

Kapitola první - Co je to tunelování?

Kapitola druhá - Moje cesta na vrchol a zpět

Kapitola třetí / OČTŘ - orgány činné v trestním řízení

1. Policie

Operativci a procesáři

Daňaři a ti ostatní

Kancelář vyšetřovatele

2. Státní zástupci

Já jsem tu pán - dominátor

Já tu vlastně ani nejsem - mrtvej brouk

Kámo, jdeme na to - Tonda

3. Soudci

Kapitola čtvrtá - Kdo v tom ještě hraje?

1. Podezřelý, obvinění a obžalovaní

Presumpce neviny

Předem odsouzený, vysvětlovač, zapírač a bojovník

Inteligence a profesní zdatnost

2. Obhájci

Obstrukčníci

Machři

Sabotéři

Černá robota

3. Sedmá velmoc

Jak poznat správného novináře

Proč s novináři spolupracovat

Proč si na novináře dávat pozor

Novinář a novinářka

Kapitola pátá - Krok za krokem za katr

1. Prověřování (§ 158 tr. ř)

Oznamovatelé a bonzáci

Co vyšťourá Policie

Odposlechy, sledovačky a domovní prohlídky

Pohovor s policistou I - zatím nezávazně

Jak prověřování končí?

2. Stíhání obviněného

Není dárek jako dárek

Kdo to ví, odpoví

Pohovor s policistou II - teď už jde o život

Svědci a svědkyně

Poškození - od lásky k nenávisti

Zastavení trestního stíhání před novelou a po ní

Ukončení vyšetřování

3. Obžaloba (§ 176 tr. ř.) a soud

Kapitola šestá - Speciální postupy a instituty zákonem upravené

1. Vazba (§ 67)

Proč, kdy a na jak dlouho

Jak ven

2. Stíhání uprchlého (§302)

Uprchlík, student, nebo turista?

Dilema na hranicích

3. Mezinárodní spolupráce

Hitparáda zemí

Přítel na telefonu

Co může spolupráci zkomplikovat?

Interpol

4. Amnestie a milosti

5. Promlčení

Kapitola sedmá - Speciální postupy a instituty zákonem neupravené

1. Úplatky

2. Já na bráchu, brácha na mě

3. Politici a jiní mocní

4. Výhrůžky a násilí

Kapitola osmá - Kdo může OČTŘ pomáhat a jak mu to jde?

1. Burza cenných papírů, Středisko cenných papírů, RM-systém

2. Česká národní banka, Úřad pro dohled nad družstevními záložnami, Komise pro cenné papíry

3. Finančně analytický útvar Ministerstva financi ČR

4. Bezpečnostní informační služba

Kapitola devátá - Vzdělání a vzdělávání policistů

1. Vysoké školy

2. Další vzdělávání

3. Jazyková vybavenost

4. Kterak nás poučovali západní kolegové

Kapitola desátá - Tunelování v praxi

1. Investiční fondy

Krademe akcie z portfolia fondu

Vyděláváme na úkor fondu

Tunelujeme z fondu peníze

Prodáváme fondy za peníze z fondů

2. Banky

Restrukturalizujeme

3. Kampeličky

Prožíráme peníze vkladatelů

Závěr

Úvod

Jak se to semlelo

Mnohokrát za jedenáct let své služby u Policie jsem si říkal: „O tomhle tak napsat knížku.“ Už když jsem začínal svoji kariéru coby prostý obvoďáček v Rakovníku, zažíval jsem řadu věcí, které si o sepsání přímo říkaly. K nějaké spisovatelské činnosti však nebyl čas, zkušenosti a ani chuť. Tak jsem alespoň prožité historky dával k lepšímu na různých zábavách a setkáních. Zkrátka namísto sofistikovaného seznamování veřejnosti s prací Policie jsem jen bavil vybranou společnost (narozeninovou, flámovou apod.) a snažil se být zajímavý pro ženskou část publika.

Jak jsem se škrábal po kariérním žebříčku směrem vzhůru, poznával jsem, jak daleko je skutečná práce policejních vyšetřovatelů a kriminalistů od představ veřejnosti. Také kauzy, na kterých jsem pracoval, začaly být závažnější a pro veřejnost zajímavější. Práce však bylo tolik, že myšlenky na nějakou publikační činnost se tlačily skryty v nejzazším koutku hlavy. Alespoň jsem se snažil o vstřícný přístup k novinářům. Nikdy jsem se jim nevyhýbal a snažil se jejich prostřednictvím informovat širokou veřejnost. Tenhle nezvyklý policejní přístup byl interně vyhodnocen jako můj „mediální exhibicionismus“ a ke konci své kariéry jsem už měl písemným rozkazem komunikaci s médii zakázanou.

V březnu 2003 jsem Policii za trošku hektických podmínek opustil. Najednou tu byla možnost vypovědět vše, co jsem si do té doby dovolit nemohl. Ideální prostor pro ukojení mých mediálně-exhibicionistických potřeb. Moje hlava však byla v té době příliš horká. Asi bych si nedokázal udržet potřebný nadhled a objektivitu. Nezbylo než své pudy ještě chvilku potlačit. Se sepisováním těchto řádků jsem tak začal až rok po svém zcivilnění.

Přestože v knížce není žádná samostatná pasáž, která by jednoduše dvěma nebo třemi větami vysvětlovala, proč jsem od Policie odešel, věřím, že odpověď i na tuto otázku z ní vytušíte.

Především se však dozvíte, jak to skutečně vypadá, když Policie chce v Česku zavírat tuneláře.

Nakonec prosím práva znalé jedince, aby vzali na vědomí, že mou touhou bylo seznámit s prací Policie nejširší veřejnost. Devadesát procent českého národa nezná význam latinských právnických pouček či speciálních právních pojmů. Na co taky? Já zase nevím, jak se latinsky jmenují všechny kosti v lidském těle nebo kdy je správný čas pro výsadbu vojtěšky. Proto používám české opisy, které nemusí být pro právního pedanta nejpřesnější. Také u některých právních postupů či pravidel přehlížím četné výjimky z nich, neboť nemám ambice konkurovat patnáctisetstránkovému komentáři trestního zákona z Beckovy edice komentovaných zákonů.

Kapitola první - Co je to tunelování?

Tunelování je hezký český výraz. Novináři je mimořádně oblíben. Oproti tomu užije-li ho policista, je označen za právního diletanta. To je dáno tím, že výraz tunelování nemá žádnou legální, zákonnou ani jinou definici. Rozhodl jsem se tento nedostatek napravit a pokusit se o definici vlastní.

Není sporu o tom, že tunelování si každý člověk zařadil do oblasti ekonomické. Tento fakt nebude tedy třeba v definici zdůrazňovat. Naopak musí definice vysvětlit, kdo je osobou tunelující. Nemůže jí být každý. Je to pouze osoba, která k tomu má příležitost. Ta vzniká tím, že tunelář dočasně jakýmkoli způsobem disponuje a spravuje cizí majetek. Přístup k cizímu majetku získává buď na základě zákona (např. správci konkurzních podstat, jmenovaní funkcionáři ve státních orgánech apod.), nebo na základě smluvní dohody.

Do této kategorie je třeba počítat nejen obchodníky s cennými papíry, bankéře a finanční investory, ale i osoby, které majetek nabyly například v privatizaci.

Dále musí být v definici zachycena podstata a cíl tunelování. Tím je bezesporu obohacení tuneláře na úkor jiných subjektů. Okradenými subjekty je třeba chápat nejen fyzické osoby ale také osoby právnické. Třeba firmu, v jejímž čele tunelář stojí a kterou pošle ke dnu. Pravda je, že nakonec je škoda i v tomto případě způsobená konkrétním fyzickým osobám. Třeba zaměstnancům, kteří v důsledku vytunelování podniku přijdou o práci.

K obohacení dochází tak, že tunelář svěřené prostředky (je jedno, zda mu je svěří soukromá osoba, nebo stát) přetváří na majetek svůj vlastní, a to způsobem, který je v rozporu se zákonem nebo uzavřenou dohodou.

Pojem tunelování by tedy mohl znít: „Jedná se o souhrn finančních operací a transakcí, kterými osoby, smluvně nebo zákonem pověřené správou cizího majetku, přeměňují spravovaný majetek cizí na majetek svůj vlastní způsobem, který je v rozporu se zákonem nebo uzavřenou dohodou, a to ku škodě jiných osob nebo státu.“

Kdo najde odvahu použít tuto definici u zkoušky z trestního práva, má u mě malé plus.

Kapitola druhá - Moje cesta na vrchol a zpět

Nejsem si jist, jak svoji policejní kariéru prezentovat. Sice jsem ctitel hesla Járy Cimrmana: „Neumíte-li se pochválit sami, nečekejte, že to někdo udělá za vás,“ ale přeci jen nějaké zuřivé bití se v prsa by nebylo na místě.

Policejní uniformu jsem poprvé oblékl v březnu 1993. Jak se to stalo, na to se mě neptejte. Nevím to. Prostě mi bylo osmnáct, po absolvování gymnázia jsem dál studovat neměl zájem, a tak nějak jsem byl najednou strážmistr Láska. Uniformu jsem nosil až do listopadu roku 1998. Prošlapal jsem si ulice Kladna, Slaného a hlavně Rakovníka. Při vstupních testech jsem nedostal do vínku příliš velkou naději na kariérní vzestup. V psychologickém posudku, který byl na mě při té příležitosti vypracován, stálo, že zkoumaný jedinec sice disponuje určitou mírou inteligence, avšak vzhledem k jeho silným sklonům nerespektovat autority se nedoporučuje pro další studium a důstojnické posty. Pan psycholog se celkem trefil. Sotva jsem se oklepal z bažanťáckých měsíců, začal jsem mít drobné kolize s většinou svých nadřízených. Například můj nejbližší šéf mi přiděloval tři stovky osobního ohodnocení jen proto, aby mi je mohl vždy na konci čtvrtletí vzít. Jinak by mě neměl jak trestat. Přesto však na tohle období vzpomínám rád. Nebýt ožralých, smradlavých a občas i pozvracených pobudů, které jsme museli rozvážet domů, aby nepohoršovali okolí, byla to pestrá a zábavná práce.

Mé spory s nadřízenými postupem času nabývaly na intenzitě, a tak přišlo na řadu oblíbené policejní pravidlo: Nemůžeš se zbavit blbce ve svém mančaftu? Povyš ho! A najednou jsem byl na Krajském úřadu vyšetřování. Až tak úplně jsem nepovýšil. Sice jsem se z okresní úrovně dostal na krajskou, ale v pozici asistenta vyšetřovatele jsem měl minimálně plat výrazně nižší nežli na obvodním oddělení. Připočítal-li jsem k tomu náklady za každodenní dojíždění, musel jsem si tuhle změnu vysvětlit spíš jako investici do budoucna než jako odchod za lepším. Ve skutečnosti to ale bylo tak, že mě mí okresní nadřízení točili takovým způsobem, že bych byl vzal prakticky cokoli, jen abych měl od nich klid. Na druhou stranu, přestože byl v té době na Rakovnicku „stopstav“ a nikomu nebylo přemístění mimo okres povoleno, já jsem tohle povolení od nadřízených dostal naprosto bez problémů.

Kladenský detašák krajské středočeské vyšetřovačky byla oáza klidu v policejních strukturách. Většina kolegů včetně šéfů byli prima lidé. A navíc zkušení, takže se bylo co a od koho učit. Přičichl jsem tam i k zajímavějším kauzám, když jsem se mohl dívat pod ruce kolegovi, co manévroval za mříže tehdejšího ministra financí Iva Svobodu. Po pár měsících učení, poznávání a posluhování zkušenějším kolegům jsem dokončil vysokou školu (kterou jsem začal studovat v okamžiku, kdy jsem pochopil, že bez vzdělání mě bude pořád někdo buzerovat) a stal jsem se vyšetřovatelem. Tuším, že jsem byl nejmladší krajský vyšetřovatel v republice. To mělo své pozitivní, negativní i zábavné stránky. Mezi pozitivní patřil fakt, že většina obviněných i obhájců mě pro můj mladý věk podceňovala, což bylo výhodné. O negativních aspektech by mohl vyprávět krajský státní zástupce, který mi dozoroval jeden z mých prvních větších spisů. Předal jsem mu ho v tak zmatečném stavu, že nevěřil svým očím. Mezi ty zábavné aspekty patřily situace, kdy jsem vstoupil do kanceláře jednoho ministerského náměstka, s nímž jsem měl dohodnutu schůzku, a on mi věnoval jen letmý pohled a dále vyhlížel příchod vyšetřovatele. Byl totiž přesvědčen, že se dostavil vyšetřovatelův zapisovatel.

Nejdůležitější moment mé kariéry přišel v okamžiku, kdy jsem se rozhodl, že mou specializací bude hospodářská kriminalita. Nevím přesně, kdy to bylo, ale vím, proč se tak stalo. Hlavní motivační stimuly byly dva. Za prvé jsem měl již dostatek policejních zkušeností na to, abych věděl, že můj teenegerovský sen o tom, jak budu pracovat na vraždách, je nesmysl. Zjistil jsem, že si tu nespravedlnost beru příliš k srdci, a představa, že nedostanu za mříže někoho, kdo jiného zabil nebo mu ublížil, by mi asi nedovolila trávit příliš klidné noci. Hospodářskou kriminalitu jsem byl schopen brát více sportovně.

Druhým důvodem této volby byl fakt, že v té době moc lidí vyšetřovat hospodářské delikty neumělo. Žili jsme všichni v kapitalistickém volném trhu poměrně krátce, a tedy můj jinošský věk nebyl na závadu, protože se učili všichni, bez ohledu na to, kolik let měli odslouženo.

Tahle volba se ukázala (alespoň z počátku) jako správná. Společně s faktem, že jsem začal studovat práva, mi slibovala růžové zítřky. Poměrně záhy jsem se dostal z kraje na republiku. Přesněji na Odbor vyšetřování závažné hospodářské kriminality Úřadu vyšetřování pro ČR. Tenhle útvar se pak mnohokrát přejmenoval až do konečné podoby Úřad finanční kriminality a ochrany státu (ÚFKOS), s kterýmžto názvem byl také 15. března 2003 pochován.

V té době mi již běžela výpovědní lhůta, takže jsem skon svého útvaru neprožíval tak srdceryvně. Ale to předbíhám.

Na republice jsem se dostal k těm opravdu nejzajímavějším kauzám, v jejichž čele byly kauzy zkrachovalé Investiční a poštovní banky a Harvardských investičních fondů. Má kariéra šla strmě vzhůru, dostal jsem se do pozice šéfa týmů a všichni mi předvídali skvělou policejní budoucnost. Skutečnost však byla jiná. Svázal jsem svoji budoucnost s ÚFKOSem, a jak spěl k záhubě on, šla nezadržitelně do háje i moje policejní kariéra. Mediálně propíraný zánik ÚFKOSu, který se nazýval reorganizací, byl jen vyvrcholením negativních změn, které započaly 1. 1. 2002, kdy byl UFKOS zařazen pod byrokratický kolos Policejního prezidia (do té doby patřil přímo pod Ministerstvo vnitra ČR a udržoval si určitou nezávislost, nejen faktickou, ale i materiální, rozhodovací apod.). Nemá smysl se rozepisovat o všech příčinách a bojích, které tuhle změnu vyvolaly a doprovázely (alespoň ne v této knížce). Mělo by postačit konstatování, že jsem došel k názoru, že za vzniklých podmínek nelze úspěšně, bezpečně a nezávisle pokračovat ve stíhání tunelářů, a rozhodl jsem se pro změnu. Mezi dvěma alternativami jsem volil tu radikálnější a opustil nejen ÚFKOS, ale celou Policii. Zazvonil zvonec a 30. dubna 2003 byl mé policejní kariéry definitivně konec. Exkapitán Láska se proměnil zpět ve vojína v záloze. Zatímco nahoru jsem se hrabal přes deset let, dolu jsem to zmáknul za nějakých pět měsíců.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

Obsah

Úvod

Kapitola první - Co je to tunelování?

Kapitola druhá - Moje cesta na vrchol a zpět