Ukážka z elektronickej knihy

.

Fotografie ve fotografické příloze na stranách 3 (dole), 7 a 8–9

jsou vlastnictvím Ústředního státního archivu filmových a fotografických dokumentů Sankt-Peterburgu.

Obrázky na úvodních stranách jednotlivých částí knihy

jsou vlastnictvím Státního historického muzea Sankt-Peterburgu.

© Anna Reidová, 2011

Mapy © ML Design

Translation © Jan Krist, 2011

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 201

ISBN: 978-80-7462-185-7

.

Pro Edwarda a Bertieho

Poděkování

Ke zrodu této knihy pomohlo mnoho lidí. Za prvé musím poděkovat svému agentovi Peteru Robinsonovi a svým vydavatelům Billu Swainsonovi, Georgeovi Gibsonovi a Ludgeru Ikasovi za poskytnutí finančních prostředků, které mi dovolily pracovat poněkud déle než 872 dní, po které trvalo samotné obležení. Množství událostí týkajících se obležení Leningradu je tak velké, že je nikdy nebude možné ukázat v plné podobě, ale já jsem měla výjimečné štěstí, že mi byl poskytnut čas a zdroje, abych se o to alespoň pokusila.

Za druhé patří moje upřímné díky pěti odborníkům: doktorce Taťjaně Voroninové z Evropské univerzity v Sankt Petěrburgu, Mariji Svičenské z ruské Národní knihovny, doktorce Ljubje Vinogradovové, Pavelu Ralitinovi z Ruské státní univerzity humanitních věd a Michelle Milesové z freiburské Albert-Ludwigs Universität, kteří si vedle vlastních projektů našli čas, aby se zúčastnili mého bádání. Stejně jako archivy v Německu a Rusku mi i oni radili, inspirovali mě a sloužili mně jako pokusní králíci, když jsem rozvíjela svoje myšlenky. Neméně trpělivými a bystrými byly Maša Bozunovová, Maša Jeremenková, Maša Kaminská, doktorka Jelena Chlinovská-Rockhillová a Sofia Savageová, které mi napomáhaly s překládáním tuctů rozsáhlých záznamů orální historie a deníků z doby obležení. Ocenění za veškerou hodnotu, kterou kniha má, přináleží z valné části právě jim.

Měla jsem neobyčejné štěstí, že jsem byla podporována a povzbuzována svými kolegy historiky, hlavně doktorem Sergejem Jarovem a doktorem Aleksanderem Čistikovem z petrohradské pobočky Ruské akademie věd. Oba mi poskytovali velkoryse svůj čas a odborné rady. Odpovídali na řadu otázek a nasměrovali mě k nejnovějším odborným debatám a publikacím. Ve Freiburgu to byli profesor Ulrich Herbert a doktorka Cornelie Brinková, kteří mě fascinujícím způsobem seznámili s německým úhlem pohledu na obležení. V Londýně to byli profesoři Orlando Figes a David Kirby, Simon Sebag Montefiore a zejména Antony Beevor – vělikij vožď všech, kdo se zabývají východní frontou, kdo mi poskytli svoje vědomosti a kontakty a vůbec mě povzbuzovali a dávali mně sílu během oné osamělé práce, kterou je psaní. Stejně tak i Judith Flandersová, která si našla čas mezi svými vlastními knihami, aby odborně dotáhla poslední verzi rukopisu do konečného tvaru. K posledním úpravám došlo za ostřížího pohledu Richarda Collinse, Anny Simpsonové z Bloomsbury a Bernda Rullkottera, překladatele do němčiny.

Dalšími lidmi, kteří mi poskytli informace, zásobovali mě údaji a podrobně odpovídali na moje náhlé maily, byli Galina Afanasjevová ze Sanktpetěrburské zoo, Marion Beatonová z glasgowské Mitchell Library, Meriel Buxtonová, Felicity Caveová, doktor Robert Dale z Newcastleské univerzity, doktor Alan Dangour, George Edgar, Olga Filočikavová z Muzea historie Sankt Petěrburgu, Irina Fligeová z odbočky organizace Memorial v Sankt Petěrburgu, Aleksandr Frenkel z městského Židovského společenského centra, Deborah Hodgkinsonová, Virta Kaijaová z Helsingin Sanomat, Olga Kalašnikovová z Radio Baltika, doktor Nikota Lomagin a doktorka Jekatěrina Melnikovová z Evropské univerzity v Sankt Petěrburgu, doktorka Chiara Mayerová-Rieckhová, Giles Milton, Jurij Nagovicyn z Pulkovské observatoře, Catriona Oliphantová, doktor Vladimir Osinskij ze Sanktpetěrburské státní univerzity, doktor Siobhan Peeling z Nottinghamské univerzity, Galina Retrovská ze Sanktpetěrburské filharmonie, Natalija Rogovová z Národní ruské knihovny, Olga Smirnovová a Renata Tajrbekovová z BBC World Service, doktorka Alexandra Smithová z Edinburské univerzity, Tim Tzouliadis, Ludmila Voronichinová z Ermitáže, Nicolas Werth z pařížského Institut d’Histoire du Temps Présent, Stephanie Williamsonová, doktorka Emma Wilsonová a Dmitrij Žuravlev ze Sanktpetěrburského vojenského lékařského muzea.

Vladimir Nikitin z fakulty žurnalistiky Státní univerzity mi neocenitelně pomohl ve výběru snímků, které tvoří fotografický doprovod této knihy, mnohé z nich se poprvé objevily v jeho průkopnické kolekci The Unknown Blockade. Galina Stoljarovová ze St Petersburg Times se ode mě nehnula ani na krok při mých prvních návštěvách jejího nádherného města, stejně tak jako mě zásobovala proudem novinářských vstupenek do úchvatného Mariinského divadla. Sergej Zagatsky mi ukázal originál deníku své babičky Klary Rachmanové z doby obležení a přepsal jej do strojopisu. Saša Orlov z organizace Poisk mě provedl po bojištích Mjasného Boru a Alexandr Osipov mě vzal na výpravu na Něvskyj Pjatačok. (Vzpomínkové muzeum, které sám vytvořil, můžete najít nad obchodem ve vesnici Něvskaja Dubrovka.) Fregatní kapitán Geoffrey Palmer s humorem vzpomínal na roky, které strávil jako člen britské vojenské mise v Moskvě, moje velké díky patří vdově po něm, Angelině Palmerové. Ljubov Dvorecká dotáhla moji ruštinu na vyhovující úroveň a Robert Chandler mně ukázal online fórum SEELANGS, jehož přispěvatelé mi poskytli bezpočet podnětů a návrhů. Gisela Stuartová MP odpověděla na otázku, kterou společnost Memorial, zabývající se lidskými právy a historií, vznesla v Poslanecké sněmovně na ministerského předsedu. Osazenstvo Londýnské knihovny a Školy slovanských a východoevropských studií bylo nápomocno a výkonné jako obvykle, stejně jako unikátní knihkupectví Johna Sandoeha.

Avšak nejnezapomenutelnější byly moje rozhovory s těmi, kteří přežili obležení. Danijil Alšic, Irina Ivanovová (rozená Bogdanovová), Igor Krugljakov, Anželina Kupajgorodská a Galina Seměnovová, ti všichni mají moji vděčnost a obdiv. Jsem také dlužna rodinám Beogdanových-Berezovských, Hockenjosových a Starodubcevových za to, že mi dovolily citovat z nepublikovaných rodinných deníků. V neposlední řadě patří moje poděkování mému manželovi Charlesu Lucasovi a našim předrahým synům Edwardovi a Bertiemu, kterým je tato kniha dedikována. Bez nich bych toho dokázala přečíst mnohem více, ale porozuměla bych mnohem méně.

Úvod

Toto je příběh obležení Leningradu, nejvražednějšího obléhání města v celé lidské historii. Leningrad leží v severovýchodním cípu Baltského moře na špičce dlouhého a mělkého zálivu, jenž odděluje jižní pobřeží Finska od severního ruského pobřeží. Před ruskou revolucí to bylo hlavní město říše a jmenovalo se Sankt Petěrburg (Sankt Petersburg, Petrohrad) podle svého zakladatele, cara Petra Velikého. S pádem komunismu se městu vrátilo jeho staré jméno, ale pro starší obyvatele pořád zůstává Leningradem. Avšak ani ne na počest Lenina, ale jako upomínka na přibližně tři čtvrtě milionu civilistů, kteří zemřeli hlady za téměř devět set dní – od září 1941 do ledna 1944 –, během nichž bylo město obleženo nacistickou armádou. Jiná obležení měst v moderní době, Madridu a Sarajeva, sice trvala delší dobu, ale nezahynula při nich ani desetina lidí. V Leningradu zahynulo třicet pětkrát více civilistů než při londýnském Blitzu a čtyřikrát více obyvatel než při bombardování Hirošimy a Nagasaki dohromady.

Dvacátého druhého června 1941, ráno uprostřed léta, kdy Německo zaútočilo na Sovětský svaz, vypadal Leningrad stejně jako za předrevolučních časů. Rackovi kroužícímu nad pozlacenou jehlou špičky Admirality se naskýtal stejný pohled jako před čtyřiadvaceti lety. Dole pod ním zčeřená šedá hladina řeky Něvy lemovaná parky a paláci, na západě, kde Něva ústí do moře, jeřáby čnící nad doky, na severu lomené bastiony Petropavlovské pevnosti a mřížoví ulic na Vasiljevském ostrově, dále na jih čtyři souběžné vodní toky – půvabná řeka Mojka a široká, majestátní řeka Fontanka, elegantní kanál Gribojedova a všední Obvodnyj kanál – a dva velké bulváry, Izmailovský a Něvský prospekt, které se rozbíhají naprosto symetricky kolem Varšavského a Moskevského nádraží až ke komínům továren a skladišť dolní průmyslové oblasti.

Ale zjev města klamal. Navenek se toho příliš moc nezměnilo, ale vnitřně se město změnilo nesmírně a bylo traumatizováno. Je obvyklé podávat příběh obležení jako filmovou sekvenci štěstí-neštěstí-štěstí, kdy mír uprostřed léta byl přerván zprávami o invazi, voláním do zbraně, nepřítelem před branami, pádem do zimy a hladovění, jarním zotavením a posléze vítěznými ohňostroji. Ale realita byla jiná. Leningraďané, jimž bylo v roce 1941 kolem třiceti let, už stihli zažít tři války (první světovou válku, občanskou válku mezi bolševiky a bílými, a zimní válku s Finskem v letech 1939–1940), dva hladomory (první v průběhu občanské války a druhý za kolektivizace na začátku třicátých let, který způsobilo Stalinovo tažení proti rolnickým hospodářstvím) a dvě velké vlny politického teroru. Sotva by se našla rodina, zejména mezi etnickými minoritami a starou střední třídou, jež by nezažila smrt, vězení, exil či zbídačení. Pro někoho takového, jako byla básnířka Olga Berggolcová, dcera židovského lékaře, nebylo vskutku melodramatické, když prohlásila, že „čas jsme odměřovali okamžiky mezi jednou a další sebevraždou“[1].Samotné obležení, byť ojedinělé počtem obětí, nepředstavovalo nic jiného než jen krátký interval jednoho temného období mezi dalšími.

Tragédii dala vzniknout arogance Hitlera i Stalina. V roce 1939 udivili svět tím, že zapomněli na svoje rozdílné ideologie a uzavřeli pakt o neútočení, v jehož rámci si také rozdělili Polsko. Když se následující jaro Hitler vrhl na Francii, Stalin se držel stranou a dále zásoboval Německo rudou, obilím, kaučukem a dalšími životně důležitými komoditami. Jak víme ze Stalinových vyjádření na zasedáních politbyra, očekával, že dříve či později bude přinucen začít válku s Německem, ale načasování nacistického útoku pro něj přišlo jako šokující překvapení. Tažení bylo Němci kódově označeno jako operace Barbarossa čili „Rudovous“, pojmenované bylo podle křižáka a římského císaře. Nové a slabě chráněné hranice s Polskem byly převálcovány téměř okamžitě a během pár týdnů už musela panikou zachvácená Rudá armáda bránit velká města v samotném ruském vnitrozemí.

První obětí této nepřipravenosti se stal Leningrad. Těsně před válkou čítala populace města přes tři miliony obyvatel. Během dvanácti týdnů do poloviny září 1941, kdy německá a finská armády odřízly Leningrad od zbytku Sovětského svazu, bylo odvedeno do armády či evakuováno asi půl milionu Leningraďanů, ve městě uvázlo přes dva a půl milionu lidí, z nichž bylo přinejmenším čtyři sta tisíc dětí. Hlad vypukl téměř okamžitě a v říjnu milice (policie) začala hlásit na ulicích mrtvá těla těch, kdo zemřeli hladem. Počet mrtvých se v prosinci zčtyřnásobil a vrcholku dosáhl v lednu a únoru 1942, kdy za každý měsíc zemřelo téměř sto tisíc obyvatel. Na konci zimy, která byla i na ruské poměry neobyčejně studená, během níž v některých dnech teplota klesla na čtyřicet stupňů Celsia či ještě více pod nulou, si hlad a zima vybraly daň kolem půl milionu lidských životů. Právě na tyto měsíce masového umírání, jež ruští historikové označují jako „heroické období“, se soustředí tato kniha. Následující dvě zimy v obklíčení už byly méně vražedné, hlavně díky tomu, že zbylo míň úst, která bylo třeba nakrmit, dodávkám potravin a evakuaci přes Ladožské jezero, jež je čímsi jako vnitrozemským mořem na východ od města a jehož jihovýchodní pobřeží dokázala Rudá armáda udržet. V lednu 1943 se také podařilo z města vybojovat úzký a stále ohrožený pozemní koridor, v němž Sověti vybudovali železniční trať. Ale i přesto zůstávala úmrtnost vysoká, celkový počet mrtvých do ledna 1944, kdy Wehrmacht zahájil svůj definitivní ústup na západ, se vyšplhal na zhruba sedm až osm set tisíc osob. Což byl jeden z každých tří až čtyř obyvatel předválečné populace.

Zvláštní je, že obléhání Leningradu byla na západě věnována spíše malá pozornost. Nejznámější úplná narativní historie, kterou napsal Harrison Salisbury, moskevský korespondent New York Times, vyšla až v roce 1969. Vojenští historikové se soustřeďovali na bitvy o Stalingrad a Moskvu, a to i navzdory skutečnosti, že Leningrad byl prvním městem, které se Hitlerovi nepodařilo dobýt, a to i přesto, že jeho obsazení by znamenalo, že by mu do rukou padly největší zbrojovky v Sovětském svazu, loděnice a ocelárny; mohl by se spojit s finskou armádou a mohl by také přerušit železniční spojení s arktickými přístavy Murmanskem a Archangelskem, do nichž Sovětům plynula spojenecká pomoc. Obležení se stalo součástí obvyklých představ nekonečných rozloh východní fronty s jejími prázdnými planinami zavátými sněhem, přes něž se plahočí vlny odvedenců Rudé armády navlečených do plandavých zimních plášťů vstříc německým kulometům. A během psaní této knihy se dokonce ukázalo, že mnoho mých přátel se domnívá, že Leningrad (ležící na baltském pobřeží a se stávajícím jménem Sankt Petěrburg) a Stalingrad (třetí největší ruské město, ležící nedaleko současných hranic s Kazachstánem a se současným jménem Volgograd) jsou jedním a týmž místem!

Něčím podobným jsou ale i představy Němců, pro které představovala ještě donedávna východní fronta spíše scénu utrpení jejich vojáků než místo, kde se páchala zvěrstva. Miliony Němců musejí žít s vědomím, že jejich rodiče či prarodiče byli členy nacistické strany, miliony žijí navíc s vědomím, že jejich otcové či dědové na východní frontě bojovali. Je mnohem jednodušší vzpomínat a představovat si, jak na frontě omrzali a byli vyděšení, jak strádali hladem a byli nuceni pracovat v táborech pro válečné zajatce (téměř čtyři z každých deseti ze 3,2 milionu válečných zajatců sil Osy v sovětském zajetí zemřeli[2]), než si připomínat, že vypalovali vesnice, kradli vesničanům potraviny a oblečení a pomáhali pronásledovat a vraždit Židy. Navíc Leningrad na stupnici pocitů viny zaujímá místo až za holocaustem. „Pokud bychom měli být cyničtí,“ napsal jeden německý historik, „máme v našich dějinách tak mnoho problematických aspektů, že si mezi nimi člověk musí vybírat.“[3] Když se člověk prochází rozkošným středověkým městem Freiburgem, kde sídlí německý vojenský archiv, překračuje občas malé mosazné tabulky vsazené do dlažby. Jsou na nich vyryta jména a data. Značí domy, ze kterých byli jejich obyvatelé deportováni do koncentračních táborů. Leningradské ženy a děti, jež zavraždil stejný režim, trpěly „daleko“, a jsou proto z valné části zapomenuty.

Dalším důvodem, proč se o obležení psalo jen málo, bylo to, že referovat o něm pravdivě představovalo nemožnou věc. Během války totiž byla cenzura všudypřítomná. Sověti mimo prstenec obležení – a vůbec už nemluvě o obyvatelích západních zemí – měli o podmínkách panujících ve městě jen vágní představy. Sovětské noviny a rozhlasová vysílání mluvily o „strádání“ a „nedostatku“, ale nikdy o smrti hlady, Moskvané bývali udiveni a naplněni hrůzou, když jim přátelé, kteří se dostali pryč z města přes Ladožské jezero, vyprávěli o realitě. A britská a americká média jen papouškovala zprávy sovětské tiskové agentury. Když první bitvy o Leningrad uvázly na mrtvém bodě, zprávy BBC o městě se vytratily a teprve o rok později londýnské Times přinesly zprávy o zřízení pozemního koridoru do města. Čtenáři se v nich jen dozvěděli, že Leningraďané trpěli během první zimy v obležení „hrozným nedostatkem“, ale že s příchodem jara se podmínky „okamžitě zlepšily“.[4] Spojenecká úřední místa taktéž tápala v temnotách. Člen britské vojenské mise v Moskvě, tehdy mladý námořní poručík, si vzpomíná, že jeho jediným zdrojem informací o situaci ve městě byla přítelkyně herečka, která dopravila jídlo rodičům v obleženém městě jen díky tomu, že vyžebrala jedno sedadlo v letounu jakéhosi generála.[5]

Po válce při Norimberském procesu s válečnými zločinci sovětská vláda uvedla nepodložené údaje o počtu mrtvých během obležení – mělo jich být 632 253. Veřejné líčení těchto hrůz ale nebylo povoleno a debaty o tom, proč se dovolilo, aby se německé armády dostaly až tak daleko, proč nebyly připraveny dostatečné zásoby potravin a proč nebylo evakuováno více civilistů, než se obkličovací prstenec uzavřel, nepřipadaly v úvahu. Možnosti pro rozbor se zmenšily ještě více v roce 1949, kdy Stalin provedl dvě další čistky. První z nich, která se odehrávala v tajnosti, odstranila leningradské válečné vůdce a představitele místní stranické organizace. Druhá čistka byla namířena proti „kosmopolitismu“, což bylo jen jiné označení „židovství“ a těch, kdož měli domněle blízko k západu. V tomto případě se jednalo o stovky akademiků a odborníků. Tentýž rok jeden ze Stalinových blízkých přátel, Georgij Malenkov, navštívil známé Muzeum obrany Leningradu, ve kterém byly vystaveny podomácku vyrobené lampičky, trosky vlaku zasaženého německým ostřelováním a model distribučního místa, v němž se vydávaly potravinové dávky (jeho součástí byly také dva tenké plátky znehodnoceného chleba), a spousta dalších válečných trofejí. Malenkov pobíhal po hale, oháněl se návštěvní knihou a křičel: „Jako bychom měli věřit, že Leningrad měl za války nějaký zvláštní ‚blokádní‘ osud! A to snižuje roli velkého Stalina!“ Pak nařídil, aby bylo muzeum uzavřeno. Jeho ředitel byl obviněn ze „shromažďování munice v rámci příprav na teroristické akce“ a odsouzen k pětadvaceti letům v gulagu[6].[7]

Když v roce 1953 zemřel Stalin a k moci se dostal Nikita Chruščov, bylo konečně možné zaměřit se na různé aspekty války jinak než jen skrze Stalinova válečného génia. „Tání“, které odstartoval Chruščovův „tajný projev“ odhalující Stalinův kult osobnosti a čistky ve straně, stejně jako vydání románu A. Solženicyna Jeden den Ivana Denisoviče, přineslo v roce 1960 otevření prvního velkého památníků civilním obětem války. Za jeho místo byl vybrán Piskarevský hřbitov ležící v severovýchodním předměstí, kde se nacházely největší masové hroby z doby války. Chruščovův následovník Leonid Brežněv šel ještě dál a učinil z obležení ústřední bod nového kultu Velké vlastenecké války, který měl obyvatelstvo odvést od nízké životní úrovně a politické stagnace. V této verzi se Lenigraďané proměnili z obětí válečné katastrofy v herce účinkující v heorické národní epopeji. Pravda, umírali hlady, ale činili tak tiše a spořádaně, důvěřovali svým vůdcům a ochotně se obětovali při obraně kolébky revoluce. Nikdo si nenaříkal, nevyhýbal se práci, nepodváděl v přídělovém systému, ani nedostal úplavici. A nikdo, kromě několika fašistických špionů, nevěřil v to, že by Němci mohli vyhrát.

Teprve po zhroucení komunistického režimu před dvaceti roky bylo možné, jak to vyjádřil jeden z ruských historiků, začít „stírat cukr“. Otevřely se vládní archivy a poskytly přístup k vnitřním stranickým memorandům, hlášením bezpečnostních složek o kriminalitě, o veřejném mínění a o akcích různých vládních organizací, ke složkám politických vězňů, k hlášením komisařů (politických důstojníků) z fronty a k záznamům telefonických rozhovorů mezi leningradskými představiteli a Kremlem. Literární časopisy začaly publikovat nepřikrášlené a necenzurované vzpomínky a deníky z doby obležení, noviny přinášely rozhovory s doposud stále rozezlenými veterány Rudé armády a těmi, kdo obležení přežili. V neposlední řadě byla otištěna velká spousta poprvé publikovaných fotografií, které neukazovaly usmívající se komsomolky s rýči přes ramena, ale děti s nohama jako hůlky a nafouklými bříšky, či hromady napůl nahých mrtvých těl.

Ale pořád zůstávaly mezery, protože některé materiály byly i nadále tajné, některé byly zničeny během poválečných čistek. Pak se objevily nové informace a brežněvovská nasládlá verze obležení skončila v troskách. Ano, Leningraďané projevovali výjimečnou vytrvalost, odvahu a obětavost. Ale také kradli, vraždili, opouštěli příbuzné a uchylovali se k pojídání lidského masa, což provádějí všechna společenství, když jídlo dojde. Ano, režim město ubránil, vynalezl důmyslné potravinové náhražky a zřídil zásobovací a evakuační trasy vedoucí přes zamrzlé Ladožské jezero. Ale také reagoval se zpožděním, fušersky a plýtval životy vojáků tím, že je posílal do boje nevycvičené a nevyzbrojené, živil svoje staré aparátčíky, zatímco ostatní kolem umírali hlady, a provedl tisíce nesmyslných exekucí a odsoudil do vězení tisíce lidí. Tábory sovětského Gulagu, jak podotýká historička Anne Applebaumová, ale i mnoho dalších, představovaly mikrokosmos života v celém Sovětském svazu. Byly jim vlastní „stejně lajdácký přístup k práci, trestuhodně stupidní byrokracie, stejná korupce a tentýž naprosto přezíravý přístup k lidskému životu. [8] “

To samé lze říci o Leningradu v době obležení. Vůbec se nelišil od normálních poměrů a sovětské zkušenosti, jen je reprodukoval v podobě koncentrované miniatury. Tato kniha nebude tvrdit, že strádání bylo zapříčiněno Stalinem i Hitlerem. Co popíše, vyústí v závěr, že za jiné formy vlády by počet mrtvých obležených civilistů (a vojáků) byl mnohem nižší.

Pro mnohé Rusy je toto konstatování obtížné strávit. V ruských dějinách dvacátého století toho není moc k oslavování a vítězství nad nacistickým Německem je legitimním zdrojem pýchy a patriotismu. Když se Vladimir Putin, stejně jako před ním Leonid Brežněv, pustil do okázalých oslav výročí války, našel vděčné publikum. Jistou roli hraje také občasná autocenzura, stejně jako pochlebování heroizované brežněvovské verzi obklíčení, jež zmírňují traumata přeživších.[9] Je těžké, možná dokonce kruté, veřejně zpochybňovat tvrzení chrabré stařenky, když popisuje, jak si sousedi vzájemně pomáhali, matky se obětovaly pro svoje děti a jak skvěle se o všechny starali v evakuačních nemocnicích. Žena neprovádí propagandu ani nevytváří nové mýty, jen mluví o verzi minulosti, kterou si zkonstruovala, aby s ní dokázala žít. Paradoxně je tedy možné, že veřejná diskuse o obležení se stane otevřenější a upřímnější až tehdy, kdy zemřou poslední blokadniki.

Hlavním a konečným smyslem knihy není převyprávět obležení Leningradu, ani znovu zaměřit pozornost na přehlížené hrůzy, jež sovětská propaganda zamlčovala, ani na upravení výsledkových listin mrtvých velkých diktátorů. Smyslem a cílem knihy je, jako v případě všech příběhů o tom, co je to být člověkem v extrémních situacích, připomenout nám, co to znamená býti člověkem a jaké jsou dna a vrcholky lidského chování. S nejvýmluvnějšími oběťmi obležení, pisateli deníků, jež tvoří základ této knihy, není těžké navázat vztah. Nejedná se o jakési bezejmenné rolníky bez tváře, ale o vzdělané Evropany – spisovatele, umělce, univerzitní učitele, knihovníky, muzejní kurátory, ředitele továren, účetní, důchodce, ženy v domácnosti, studenty a školáky, kteří nosili kvalitní kabáty, měli gramofony, oblíbené romány a psy. Krátce řečeno, jedná se o lidi stejné jako my. Někteří z nich se ukázali jako hrdinové, jiní jako otrlí, necitelní a egoističtí, většina z nich však byla směsicí obojího. Jak to řekla jedna pamětnice o stranických představitelích v její vojenské nemocnici: „Byli tam dobří, špatní a obyčejní.“ Ať za sebe promluví oni sami.

Brockagh, duben 2010

1 Olga Berggolc, „Tragedija mojevo pokolenija“, Litěraturnaja gazeta, 18. červenec 1990, str. 5.

2 Evan Mawdsley, Thunder in the East: the Nazi-Soviet War 1941–1945, str. 238. Úmrtnost mezi sovětskými vojáky, kteří padli do německého zajetí, je odhadována ještě výš, na 55 procent.

3 Profesor Ulrich Herbert, interview s autorkou, Freiburg, duben 2008.

4 The Times, 19. leden 1943.

5 Fregatní kapitán Geoffrey Palmer, interview s autorkou, Sherborne, červenec 2007. Fregatní kapitán Palmer, jenž bohužel zesnul ještě předtím, než byla kniha dokončena, byl zřejmě posledním Angličanem, který se osobně setkal se Stalinem. Podle jeho popisu připomínal „benevolentního hokynáře, někoho, kdo by mohl být nějakému dítěti dobrým kmotrem. Díval se vám přímo do očí, ale pak si člověk uvědomil, že hledí přímo skrz vás a na druhou stranu za vás. Byl poněkud tajemný“.

6 Slovo „Gulag“ je v textu používáno ve dvojím významu. Jako instituce –Gosudarstvennyje upravlenije lagerov (státní správa táborů) – s velkým počátečním písmenem a jako synonymum pro slovo tábor s malým počátečním písmenem.

7 Pisatelka deníku Věra Inberová popisuje návštěvu muzea dne D, viz její Leningrad Diary, str. 204. K rozhovoru s kurátorem při znovuotevření muzea viz Cynthia Simmons a Nina Perlina, ed., Writing the Siege of Leningrad: Women’s Diaries, Memoirs and Documentary Prose, Pittsburgh, str. 170. Viz také Lisa A. Kirschenbaum, The Legacy of the Siege of Leningrad, 1941–1995: Myth, Memories, and Monuments, str. 144. Kniha je fascinující analýzou vzpomínkových akcí na obležení až do současnosti – „příběh příběhu obležení“, jak tomu Kirsčenbaumová říká.

8 Anne Applebaum, Gulag: A History of the Soviet Camps, str. 14.

9 Sergej Jarov, „Rasskazy o blokade: struktura, ritorika i stil“, Něstor, 6, 2003, str. 422.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

PRVNÍ ČÁST

Invaze, červen–září 1941

DRUHÁ ČÁST

Obležení začíná, září–prosinec 1941

TŘETÍ ČÁST

Masové vymírání, zima 1941–1942

ČTVRTÁ ČÁST

Čekání na vysvobození, leden 1942–leden 1944

PÁTÁ ČÁST

Dozvuky