Vladimír Plešinger

Na střeše

Afriky

Habeší za války,

Etiopií v míru

JOTA / 2012

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána

v rešeršních systémech nebo jakkoliv elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez

předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

© Vladimír Plešinger, 2012

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2012

ISBN 978–80–7462–073–7

ISBN 978–80–7462–120–8 ePub

ISBN 978–80–7462–101–7 mobi

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Věnováno památce českého cestovatele Adolfa Parlesáka

Tato kniha by asi vůbec nevznikla nebo by měla mnohem užší záběr, nebýt nezištné pomoci Jiřího Šímy, jednoho z našich největších znalců Etiopie. Nešlo o pomoc organizovanou ani systematickou, na to má Jiří Šíma příliš mnoho vlastních projektů. Děkuji proto Jiřímu nejen za zapůjčené fotografie, jež spolu s mými dávají tvář této knize, nýbrž i za rady, informace a povzbuzení k práci, která se ukázala být u tak složité země, jako je Etiopie, náročnější, než jsem očekával.

Příprava nápoje z upražených a rozdrcených kávových zrnek je v Etiopii obřadem, ať jste v jakémkoli prostředí. Jak by také ne, když se nalézáte v pravlasti kávovníku a zároveň v zemi, kde byly jeho plody prvně takto využity.

I / ETIOPSKÁ NABÍDKA

NEJDELŠÍ LIDSKÁ HISTORIE NA SVĚTĚ – NABÍDKA, JAKÁ SE NEODMÍTÁ – ZBRANĚ A BIRRY – ČEŠTÍ PRŮZKUMNÍCI A PORADCI CÍSAŘŮ – ŽIVOT PODLE VLASTNÍHO KALENDÁŘE

Pustit se do psaní o Etiopii není snadné rozhodnutí. Určitě by bylo snazší, kdyby se cílem psaní mělo stát jenom „něco z Etiopie“, třeba něco z historie, z přírody, nebo ze života obyvatel. Ale pokusit se psát o všem možném?

Tahle africká země je nejen podstatně větší než kterákoliv evropská země vyjma Ruska, ale nezaostává za žádnou z nich ani počtem obyvatel. A ruku v ruce s velkou rozlohou jdou takové věci, jako je rozmanitost přírody a podnebí, nebo pestrost etnik a jejich vzájemná rozdílnost.

Historie obyvatelstva etiopského prostoru je nejdelší na světě, a to ať už pokládáme za našeho prvního předka drobného hominida, který se na rozdíl od všech ostatních savců postavil na nohy a přední končetiny proměnil v paže, nebo ať se hlásíme až k člověku Homo sapiens, který se od nás nelišil vůbec ničím. Nejstarší pozůstatky obou těchto lidských druhů byly nalezeny právě v Etiopii, a stejně tak i zbytky různých typů pralidí, jejichž vývoj vyplnil časový prostor čtyř a půl milionů let, oddělující zmíněného prvního předka od člověka současného, toho s přídomkem „myslící“.

V Etiopii se psaly a ilustrovaly knihy v době, kdy do našeho evropského prostoru ještě ani nedorazili Slované. Křesťanství bylo přijato za oficiální náboženství půl tisíciletí před tím, než se u nás objevili Cyril s Metodějem. A pokud jde o islám, první jeho vyznavači se ocitli v Etiopii ještě za života proroka Mohameda.

O Etiopii se zmiňoval v obou svých eposech už Homér. Obchodovali s ní staří Egypťané i Sábejci z Arabského poloostrova, a na dědictví styků s Izraelem, jmenovitě s králem Šalamounem před třemi tisíci lety, jsou dokonce postaveny celé etiopské dějiny bezmála až do současnosti.

Kdo by čekal, že země s takto bohatou minulostí dotáhla svůj vývoj na úroveň dnešních vyspělých civilizací, by byl asi při bližším studiu nebo návštěvě zklamán. V různých žebříčcích odrážejících chudobu, úroveň sociálních vymožeností nebo stav infrastruktury nacházíme Etiopii vždy na tom horším konci seznamu států. Při hledání příčin tohoto stavu se u jiných podobně si stojících afrických zemí dočítáme, že jde mimo jiné o „koloniální dědictví“. To ovšem u Etiopie nepřichází v úvahu, protože nikdy nebyla kolonií a je na to patřičně hrdá. Samozřejmě jí to přeji, ale po zkušenostech z jiných částí Afriky si dovolím kacířskou myšlenku: domnívám se totiž, že v určitém směru – zrovna například v oblasti infrastruktury – Etiopii absence koloniální minulosti spíše zatěžuje, než aby jí byla prospěšná.

Dobrodružnějším povahám ovšem jeden z hříchů infrastruktury, jímž je obtížná dostupnost jistých částí Etiopie, docela vyhovuje. Právě tam na ně čeká to, čeho na světě všude rychle ubývá: příroda a lidé, pokud možno co nejméně dotčení západní civilizací. V tomto směru získala Etiopie v éře globalizace vynikající pověst. Kde jinde můžete potkat muže, kterým slouží k přikrytí těla, pokud vůbec něco, pouhá malba nebo tetování? Anebo ženy, jejichž nejnápadnější ozdobou je doslova plastická změna obličeje, na níž pracují už od dětství?

K naší práci patřila nejen evidence všech tzv. „vodních bodů“, nýbrž i posouzení jejich vydatnosti, stálosti a kvality, a návrh vylepšení.

Dostal jsem se do východní Afriky poměrně pozdě, až tehdy, když jsem měl za sebou léta v Africe západní a střední. Svůj život v Etiopii nemůžu počítat na dlouhé roky, jako tomu bylo jinde, ale pobyty v letech 2008 až 2010 byly přece jenom dostatečně dlouhé na to, abych díky častým přesunům poznal podstatnou část země na vlastní oči, a abych nasál něco z její atmosféry. Nejdelší z pobytů byl ten první, při němž jsem plnění povinností v hlavním městě Addis Abebě střídal s výjezdy do oblastí, kde etiopští spolupracovníci dlouhodobě pozorovali water points – dokumentační body, které měly co dělat s vodou: vrty, studny, prameny, přehrady, ale třeba i sesuvy, protože i na nich pracuje voda. Trasy, které jsem později ještě doplnil při soukromé výpravě, pokrývaly opravdu slušný kus země od severní až po jižní hranici Etiopie, a navíc se ten kus země dal pokládat za reprezentativní z hledisek pro mě nejzajímavějších: přírodopisného, etnologického a historického.

Zbavil jsem se určitého komplexu, neboť ať jsem se podíval na kohokoli mezi svými přáteli a známými z branže, každý už v Etiopii přinejmenším byl, pokud o ní přímo něco nenapsal nebo v ní něco nenatočil. A nemyslím tím jenom odborné zprávy expertů, kteří přede mnou a se mnou pracovali pro Geological Survey of Ethiopia. Těch bylo několik, a to díky tomu, že můj pražský zaměstnavatel tam posílal specialisty už od osmdesátých let. Jeden z nich, Jiří Šíma, se stal v Etiopii tak nepostradatelným, že se tam za svou rozdělanou prací, jíž je tvorba hydrogeologických map a výuka odborných kádrů, po prvním souvislém čtyřletém pobytu neustále vrací. Takhle mu to vydrželo už více než čtvrt století. Na náročnější etapy, obtížně zvládnutelné jednou osobou, si přibírá pomocníky. Dostal jsem nabídku, již jsem samozřejmě okamžitě přijal. Ani kdybych přijel jako bohatý turista, což v mém případě nehrozilo, nikdy bych nepoznal některá místa, která jsme spolu navštívili, a sotva bych se dostal do osobní blízkosti místních obyvatel, jako se nám to občas povedlo s Jirkou, disponujícím slušnou amharštinou. A také bych se neseznámil s etiopskými kolegy z Geological Survey, ve většině příjemnými chlapíky, jimž v době mé práce šéfovala atraktivní a chytrá žena Meseret Teklemaryam, dnes už pracující v mezinárodní agentuře v Římě.

Stejně jako Šíma, i já mám přírodovědecké vzdělání, což mi budiž omluvou, že jsem si neodpustil jednu kapitolu mimo předem stanovený geografický vzorec, jímž je „Etiopie od severu k jihu“. Tou zvláštní kapitolou je stať o regionální geologii, vodní síti a klimatu. Koho to nudí, ať ji vynechá, ale marná sláva – číst o Etiopii a nevědět, co znamenají termíny jako rift, trapové horniny nebo štítový vulkán sice lze, ale přichází se tím o něco, co je na této zemi jedinečné.

Týdny strávené v Addis Abebě nebyly vysloveně nepříjemné, ale celkově vzato jsem se nedivil, že mí známí, kteří byli v Etiopii přede mnou a nebyli přímo zaměstnáni v hlavním městě, odtud rychle prchali za přírodou, národopisem, historií nebo dobrodružstvím. Každá z těchto škatulek v celé velké Etiopii nabízí hity a skrývá překvapení, ale nic naplat, skutečný boom zažívá dnes něco, co lze zařadit do všech těchto kategorií, ale je to prostorově i námětově dost ostře vymezené. Myslím tím návštěvu jihozápadního koutu Etiopie, kudy protéká Omo – jedna ze dvou velkých etiopských řek, jejichž voda se nikdy nedostane do moře, protože skončí v bezodtokém slaném jezeře.Do povodí dolního Oma, které je součástí Etiopie teprve posledních 120 let a patří dnes v rámci Federální demokratické republiky Etiopie do regionálního Státu jižních národů, národností a lidí (Southern Nations, Nationalities and People´s State), míří dnes jedna cestovatelská – či spíše „cestovkářská“ – expedice za druhou, a to kvůli tomu, že tito jižní lidé jsou už na naší planetě z různých hledisek vzácností. Týká se to způsobu života, bydlení, oblečení a zdobení. Ne že by se jich vůbec nedotkla vyšší technologická civilizace. Z ní si stačili zatím dokonale přisvojit – a teď budu citovat jednoho ze svých přátel – dvě věci: kvéry a birry. Pokud se mužský příslušník jakéhokoli etnika na dolním Omu pohybuje bez pušky, je pokládán za méněcenného. Přitom ty zbraně, jimiž jsou často výkonné Kalašnikovy AK-47, neslouží jako atrapy. Jejich použití při nesvárech mezi sousedními etniky řeší etiopské úřady dosud poměrně často.

A birry, etiopské měnové jednotky? Požadavky na poplatek za pobyt a fotografování jsou sjednocené takřka kartelově, a tak každý zasvěcený turista, ať amatér či profesionál, vozí s sebou plnou tašku papírových drobných, aby byl schopen vyhovět nárokům svých nesmírně fotogenických modelů. Přivézt od těchto etnik nějaké nearanžované snímky běžného života není jednoduché. Ale postavit se po obdržení svých birrů důstojně před aparát a počkat na zmáčknutí spouště, to umějí tihle lidé lépe než hvězdy Hollywoodu.

Nejdůležitější částí výbavy mužů na etiopském „dalekém jihu“ nejsou šaty, nýbrž zbraň.

Pro svůj vlastní krátký pobyt a fotografování na dolním Omu mám sice omluvu – jde o jednu z nejsušších oblastí Etiopie, a kdo jiný by tam měl jezdit než lidé, zabývající se vodními zdroji – ale přesto mě trochu hryžou výčitky svědomí. I já jsem si za pár birrů dopřál požitku vyfotit si lidi, kteří v éře globalizace ještě necítí potřebu chodit v džínsech a cpát si do uší sluchátka iPodu, ale to už v programu mé cesty nebylo. I když jsem na to nemusel použít služby cestovní kanceláře, víceméně jsem se zařadil k těm, kteří pořádají v pravém slova smyslu nájezdy do přístupnějších vesnic Mursiů, Surmů, Karů, a jak se všechna jihoetiopská etnika jmenují. Uloví snímky, jimiž pak oslňují své známé, návštěvníky promítacích seancí a prohlížeče časopisů. Páter Pavel Šebesta, náš slavný antropolog a výzkumník v Kongu, mluví v souvislosti s domorodci říkajícími si o odměnu o „zkažených divoších“, ale horší jsme evidentně my, kteří je kazíme. Ti před objektivem by byli blázni, kdyby si za své pózování nenechali zaplatit. Přesto se domnívám, že nelichotivý termín „lidské zoo“, který razím v této knize, nalézá v jižní Etiopii své nejkonkrétnější naplnění. A to si myslím, že mé zkušenosti a zážitky z jiných částí Afriky a z Jižní Ameriky nejsou zanedbatelné.

Antonín Stecker, cestovatel, který svým vzděláním a odvahou sliboval víc, než mu bylo dopřáno splnit.

K jihu Etiopie se tato knížka dostává až v druhé polovině, neboť, jak bylo řečeno, zvolil jsem geografický klíč „od severu k jihu“. Sever je v Etiopii mnohem „historičtější“ než jih, a právě proto mělo toto rozhodnutí kromě předností i své háčky. Do každé kapitoly se mi k mým vlastním zážitkům a k vylíčení toho, co jsem si mohl prohlédnout nebo jinak omakat, neúprosně tlačila historie. Jak už bylo řečeno, jenom úzká vybraná společnost starých civilizací může soupeřit s Etiopií v délce období, od kdy jsou jejich dějiny zachyceny písemně. Jelikož nejsem historik, neměl jsem nejmenší chuť opisovat souvislé dějiny Etiopie, ale když už jsem se fyzicky ocitl například na místě bitvy, rozhodující o budoucnosti země, anebo třeba tam, kudy prošel v minulých stoletích významný cestovatel, nemohl jsem to ignorovat. Abych trochu napravil dojem pátého přes deváté, přidal jsem za poslední kapitolu stručný přehled dějin. Figurují v něm samozřejmě hlavně osoby a události, které dostaly prostor v jednotlivých kapitolách.

U dvou osobností jsem udělal výjimku a věnoval jsem jim na samém konci zvláštní kapitolu. Opravňovalo mě k tomu to, že jde o Čechy. Antonín Stecker (1855–1888) se mohl stát jedním z nejvýznamnějších autorů informujících o Etiopii, kdyby mu předčasná smrt nezabránila zpracovat tříletý pobyt v zemi lépe, než jenom v několika článcích, mapách a přednáškách. Kniha, již se chystal sepsat pro německé nakladatelství, bohužel nespatřila světlo světa. Mezi objeviteli neznámých míst Afriky mu patří místo v předních řadách, i když stejně jako u daleko známějšího Emila Holuba není plocha těchto objevených bílých míst na mapě nijak převratná.

Adolf Parlesák v Addis Abebě v roce 1935.

Nejzajímavější a asi nejdůležitější kniha českého autora o Etiopii, Habešská odysea, vyšla po druhé světové válce v Praze v nákladu 4 400 výtisků a až na nedávný překlad do amharštiny nikdy nebyla přeložena do jiného jazyka, ačkoliv by si to zasloužila. Po smrti autora se dočkala druhého českého vydání, žel ochuzeného o čtrnáct podstatných kapitol z celkových třiceti šesti, takže stěží šlo o něco víc než o torzo. Zachytila nejtragičtější epizodu moderních etiopských dějin, neúspěšnou obranu země při napadení vojskem Mussoliniho Itálie na přelomu let 1935 a 1936. Autor, cestovatel Adolf Parlesák (1908–1981), který ve svých 27 letech už měl za sebou neuvěřitelné cesty po východní Asii, Arábii a Africe, včetně jednoho předchozího pobytu v Etiopii, absolvoval s částí etiopské armády horské tažení k závěrečnému střetu s Italy. Z osobního pověření císaře se totiž Parlesák stal poradcem rasa (vévody) Kassy, velitele severního vojska a tehdy druhého nejmocnějšího muže Etiopie. Na vlastní kůži poznal a prožil strašlivé útrapy drsné poutě takřka neprostupným vysokohorským územím bez silnic, poznamenané každodenním bojem o život. Ještě před rozhodující bitvou měli Etiopané na cestě horskými údolími obrovské ztráty na životech, neboť byli bombardováni italskými letadly, proti nimž neměli obranu, a zároveň byli vystaveni nepředvídatelným partyzánským útokům nepřátelských Gallů (Oromů), jejichž území míjeli. Zároveň s císařem pak musel Parlesák na poslední chvíli prchnout před Italy, kteří ho pro jeho pomoc Etiopanům prohlásili válečným zločincem.

Tady se nevyhnu hodně osobní vsuvce. Moje matka se jmenovala za svobodna Parlesáková. Její otec – můj dědeček – a Adolfův otec byli bratři. K Ádovi, jak byl v naší rodině jmenován a oslovován, mám proto zvláštní vztah. Ač původem z Brna, žil po válce v Praze životem prostým romantiky, které si tolik užil v mládí. Náhoda tomu chtěla, že pracoval ve stejném podniku a dokonce ve stejném oddělení, kam nastoupila po dokončení školy moje budoucí žena. Naše styky, i když nijak zvlášť intenzivní, měly proto mimořádně solidní základ. Dodnes však nevím, jestli šlo z Ádovy strany o přehnanou skromnost nebo hrdost, když při státní návštěvě etiopského císaře v roce 1959 odmítl respektovat přání císaře setkat se s ním, a použil poněkud nelogický argument: „Jestli mě chce vidět, ať mu řeknou, kde bydlím.“

Etiopie je zemí mnoha etnik a mnoha obyvatel. Při zachování současného nárůstu by se jejich počet zdvojnásobil každých 24 let.

Při shromažďování informací o Etiopii vás často zaskočí zmatek, plynoucí z různých transkripcí zeměpisných a etnologických názvů a jejich změn, stejně jako z administrativních zásahů do rozdělení země. Začíná to už u jména země, které je sice dnes jednoznačně Etiopie, ale pro Evropu to byla ještě po druhé světové válce Habeš, jak se každý český čtenář může přesvědčit například v cestovatelské klasice Hanzelky a Zikmunda z roku 1952. Avšak právě těmito našimi cestovateli navštívený císař Haile Selassie, který zemi de facto vládl po většinu dvacátého století – jako císař od roku 1931, ale už předtím jako regent pod jménem Ras Tafari –, tento název nikdy nepoužil. Pro něj to byla vždycky Etiopie, složené slovo ze starořečtiny, znamenající zhruba „Země opálených tváří“. Takto byla charakterizovaná už před třemi tisíci lety Homérem, který jí ještě přiřknul krásný atribut eschatoi andron, země nejvzdálenějších mužů. (Hledačům zmínek o Etiopii Homér ulehčil úkol tím, že o ní mluví hned na první stránce Odyssey, přesně řečeno ve dvaadvacátém verši. A není to v Odyssee naposledy. Navíc je o ní dvakrát psáno i v Iliadě.)

Hlavní město Addis Abeba má status na úrovni federálního státu. Bylo založeno na horkých pramenech, využívaných dnes hotely. V pozadí nejvyšší budova města Nani Building.

Ony opálené tváře jsou často poctivě černé, ale přesto – aniž bychom se tu pouštěli do rozborů , nejde-li o rasismus – nepřipouští Etiopané, že by byli černoši, a pokládají takové tvrzení za urážku. Rysy tváří Amharů, Tigrejců, Oromů a Somálců, tedy příslušníků hlavních etiopských etnik, skutečně nejsou negroidní. Jejich jazyky patří do afroasijské jazykové rodiny, ale geograficky tomuto označení vyhovují jenom první dva, které jsou semitské a tudíž příbuzné například s hebrejštinou a arabštinou. Naproti tomu s jazyky kušitskými, k nimž patří oromština a somálština, se jinde než na východě afrického kontinentu nesetkáte, i když mají jméno podle biblické postavy, Noemova vnuka Kúše.

„Habeš“ je slovo arabského původu a císařův odpor k němu je pochopitelný, neboť v originále znamená něco jako „nametená hromada“. Mělo metaforicky vyjadřovat změť etnik, na něž Arabové naráželi při pokusech proniknout do Etiopské vysočiny. Portugalština, řeč prvních Evropanů v Etiopii, nezná znělé „h“, a tak si Portugalci přizpůsobili arabské slovo v poněkud odlišné podobě „Abyssinia“. Tu pak převzaly všechny západoevropské jazyky. Aby zmatků nebylo málo, zůstalo toto označení v literatuře dodnes a občas slouží jako souhrnné označení etiopských klasických území, tvořících zemi v době, kdy její plocha byla oproti dnešku třetinová.

Je logické, že vnitřní uspořádání Etiopie se v průběhu dějin měnilo. Jednotlivým celkům se zprvu říkalo království, potom provincie a v současnosti jsou to regionální státy.

Stávajících regionálních států založených na etnických většinách je devět. Mimo ně jsou ještě vyčleněna tři města, včetně toho hlavního, s pravomocemi, které se příliš neliší od států. V dalším textu je toto současné rozdělení respektováno a využito při specifikaci některých kapitol.

Etiopie jako jediná převážně křesťanská země světa nepřijala gregoriánský kalendář, podle nějž žijeme i my. Etiopský čas se řídí specifickým hybridem staroegyptského a juliánského kalendáře, v němž vychází proti našemu letopočtu zpoždění o sedm let a osm měsíců. Z prvních dvanácti etiopských měsíců má každý 30 dnů, což ale nepokrývá rok beze zbytku. Zbytek, dlouhý pět a v přestupném roce šest dnů, vytváří třináctý měsíc paguemen. Etiopský Nový rok připadne na naše 11. září.

Etiopská ortodoxní církev má i jiné zvláštnosti, než odlišný kalendář. Patří k nim například neobyčejně vysoký počet kněží.

Na rozdíl od celého světa neslavili Etiopané vstup do třetího tisíciletí1. ledna roku 2000, nýbrž 11. září 2007. Předseda vlády Meles Zenawi k tomu ve svém projevu řekl s patřičným patosem:

„Za tisíc let ode dneška, až Etiopané budou slavit vstup do čtvrtého milénia, určitě řeknou, že vstup do třetího milénia byl začátkem konce temných časů v Etiopii.“

Trochu podivné prohlášení od člověka, který byl tou dobou u moci už šestnáct let! Ale ten optimismus je nutný a řekl bych, že obzvlášť v zemi, jako je Etiopie.

Utváření povrchu bylo jedním z faktorů, proč Etiopie byla v průběhu svých dlouhých dějin takřka nedobytná. Snímek ukazuje typickou trapovou (schodovitou) strukturu.

II / ZEMĚ PODIVNÝCH HOR A OBŘÍCH PŘÍKOPŮ

NAD PLASTICKOU MAPOU – RIFT VE TVARU PRAKU – CO JE TO TRAPOVÉ POHOŘÍ? – ZASLÍBENÁ ZEMĚ VULKANOLOGŮ – SUCHO, VLHKO A MOKRO PODLE KALENDÁŘE – ODKUD STÉKAJÍ ŘEKY NA VŠECHNY STRANY

Nikdy jsem neviděl plastickou mapu Afriky, ale určitě nějaká existuje. Najít na ní Etiopii by se dalo při přejíždění jejího povrchu dlaní i poslepu, neboť mezi všemi africkými pohořími by vyboulenina znázorňující Etiopskou vysočinu byla nejrozlehlejší a nejvyšší, a to bez ohledu na to, že se v jiných částech Afriky najde pár hor vyšších, než jsou ty etiopské. A ještě by se na tom plastickém povrchu nahmatal poměrně úzký příkop, rozdělující vysočinu na dvě nerovnoměrné části – větší západní a menší východní. V severní části toho příkopu by dlaň či spíše jenom prsty sjely hodně hluboko, protože v těsné blízkosti hornatého masivu Etiopské vysočiny leží v Etiopii a v sousedním Džibuti místa, která jsou pro změnu v celé Africe nejnižší.

Z našeho pohledu jsou obyvatelé Etiopské vysočiny horalé, protože žijí v nadmořských výškách vesměs o dost větších, než jaké mají vrcholky Krkonoš. Vyšší část hlavního města Addis Abeby leží například tisíc metrů nad Sněžkou. Zrovna toto velkoměsto může sloužit jako doklad toho, že nahoře na Etiopské vysočině nežijí lidé v sevřených úzkých údolích jako v pásemných pohořích typu Alp, And nebo Himaláje. Spíše se tu dá mluvit o celkem dobře obyvatelných náhorních plošinách s povrchem místy důkladně rozbrázděným erozí. Ale není tu nouze ani o vysoké hory, zvedající se nad plošinu. Pozoruhodné je poměrně pravidelné rozložení těch nejvýraznějších, tyčících se do výšek nad čtyři tisíce metrů nad mořem, po celé vysočině. Některé se zvedají z terénu, který v rozporu s tím, co je psáno výše, není plošinou, nýbrž členitým, divoce rozeklaným horstvem. Vzorovým příkladem je nejvyšší pohoří Simien, jehož bizarní útvary se zdvíhají k nebi v divukrásném chaosu.

Největší zásluhu na současném vzhledu Etiopské vysočiny mají obrovské výlevy lávy v třetihorách, započaté někdy před třiceti miliony let. Nebyly to ovšem náhodné rozmary matky přírody. Vznikly tím, že se při pohybu desek litosféry uvolnila horkým roztaveným horninám cesta k zemskému povrchu.

To si zaslouží alespoň stručné vysvětlení, ulehčené tím, že desková teorie dnes vládne geologii světa a něco z ní znají i lidé, kteří jinak nemají s geologií nic společného. Podle ní je pevná část zemské kůry, tvořící kontinenty a mořské dno – litosféra –, vlivem rotace zeměkoule i dalších činitelů rozlámaná na kry. Ty jsou v neustálém pohybu, což jim umožňuje viskózní stav horkého podloží, nesoucího název astenosféra. V mnohamilionovém zmenšení je to asi takové, jako kdyby někdo rozlámal tenkou destičku a její jednotlivé, do sebe zapadající kousky položil na horká povidla. Ta horká povidla ještě bublají a vznikne-li mezi plátky destiček nějaká štěrbina, vlivem tlaku a teploty se derou na povrch.

Jedním z nejvýraznějších projevů pohybu rozlámané litosféry po astenosféře (pohybu, který se zpravidla měří v milimetrech, maximálně centimetrech za rok – ale považme, že těch roků jsou miliony, přičemž milion centimetrů je deset kilometrů) je výše zmíněná podélná příkopová propadlina mezi dvěma vzájemně se vzdalujícími obrovskými deskami, africkou na západě a somálskou na východě. Táhne se po souši východní Afriky víceméně rovnoběžně s pobřežím Indického oceánu. Geologové podobným gigantickým propadlinám v litosféře, vzniklým oddalováním desek, říkají rift. Severní část východoafrického riftu probíhá Etiopií a sousedními státy Džibuti a Eritreou, přičemž právě poblíž hranice s těmito státy se v takzvaném Afarském trojúhelníku rift rozvětvuje jako vidlice praku a po mnoha kilometrech na pevnině pokračuje pak dál zalitý mořem.

Tady už se projevuje vliv další desky litosféry, nazvané „arabská“ podle Arabského poloostrova v Indickém oceánu, odděleného dnes od Afriky Adenským zálivem a jeho pokračováním v Rudém moři. Přes dvě jména jde v podstatě o jeden záliv, zalomený v pravém úhlu. Až do třetihor neexistoval, neboť Arábie byla spojená s Afrikou. Pak došlo vlivem odtahování desek k odtržení, které je dokonale viditelné na mapě: vystřihnout z mapy Arabský poloostrov a posunout vystřižený kus poněkud na jih by znamenalo nejen přikrýt oba zálivy, ale ještě „napasovat“ Arábii na Afriku jako dokonale zapadající kousky puzzle.

Část Afriky, přiléhající k Adenskému zálivu, má v mapovém půdorysu tvar nosorožčího rohu, což jí vyneslo název Africký roh. O Somálsku, Džibuti, Eritreji, ale i o vnitrozemské Etiopii se proto často mluví jako o státech Afrického rohu.

Rift, který se na severu rozdvojuje do tvaru praku v Afarský trojúhelník a na jihu na úrovni jezera Turkana mění směr, je základním prvkem etiopské tektonické geologie.

Pro morfologii Etiopie, poetičtěji řečeno pro její tvář, má existence riftu zásadní význam. Právě tlaky v bocích riftu, způsobené rozestupujícími se deskami, provázené uvolňováním horkého magmatu z podloží a jeho tuhnutím na povrchu, byly tím, co vedlo k vyklenování terénu do Etiopské vysočiny. Riftové údolí, jehož šířka se dá v celém jeho průběhu měřit na desítky kilometrů, přitom v pravém slova smyslu přetíná Etiopii v půli po celé délce. Existuje tu určitá geometrická pravidelnost, narušená jenom tím, že ve srovnání s terénem na západní straně riftu není pásmo vysokých hor na straně východní zdaleka tak široké a například na jih od Afarského trojúhelníku je velmi úzké.

Pro příkré a vysoké ohraničení riftu se používá anglického výrazu escarpment, a to tak často, že je vhodné připomenout ho i v českém textu. Z hlavního města Addis Abeby to je relativně blízko (175 kilometrů po asfaltu) k jedné z působivých částí escarpmentu u obce Mezezo, odkud se otvírá v takzvaném Afarském oknu pohled do riftového údolí, omezeného na obou stranách příkrými horami s kilometrovým převýšením.

Velká část povrchu Etiopie je tvořena lávou, která ztuhla a vytvořila pevnou horninu tak nedávno, že se místy pozná, jak se roztékala.

Bazaltová láva, uvolněná ztenčením nebo roztržením litosféry, se opakovaně vylévala na povrch v nepředstavitelném množství – takovém, že jen málokde ve světě to má obdobu. Láva byla málo viskózní, pohybovala se jako sirup, protlačovala se zlomy a puklinami a rozlévala se do šířky. Když první vrstvy utuhly, pokrývaly je nové a nové, střídané zpravidla polohami tufů, tedy sopečného písku a popele, vyvrhovaných ze sopečných jícnů. Z geologického hlediska to, co vzniklo po utuhnutí lávy a stmelení tufů, je docela mladá formace. Na druhé straně zase není tolik mladá, aby se v ní během zhruba třiceti milionů let uplynulých od prvních výlevů nevyřádila eroze, aby se do ní hluboko nezařízly řeky a aby vlivem větrání nevznikla zcela jedinečná trapová morfologie.

Pro trapový terén je charakteristické, že obnažené svahy mají vzhled řezu dortem, v němž se ve vodorovné poloze střídají světlejší vrstvy s tmavšími. Okraje dortových řezů, nebo, chcete-li, tabulových hor, nepadají však příkře dolů, nýbrž sestupují po schodech, za což může odlišná odolnost vrstev tufů a ztuhlé lávy vůči větrání. Označení pochází ze švédštiny, v níž se „schodiště“ řekne traapa. Ví Bůh, proč geologické terminologii posloužila zrovna švédština, protože klasické trapové oblasti nejsou ve Skandinávii, nýbrž v indickém Deccanu, v západní části severoamerického kontinentu a v sibiřské části Ruska. A přirozeně také v Etiopii, jejíž odborníci sice přijímají dnes už mezinárodní slovo trap, ale pro vršek tabulových hor nadále používají amharské slovo amba. Když se dostanete k mapám etiopské edice 1 : 250 000, zjistíte, že se to v Etiopské vysočině horami se jménem Amba (plus nějaké další slovo) jen hemží. V méně podrobných mapách, znázorňujících Etiopii v celku, najdete však jedině Ambu Farit (4 247 m n. m.) u města Dese. Důvodem je zřejmě to, že ostatní čtyřtisícovky včetně té nejvyšší, Ras Dashenu (4 620 m n. m.), jsou relikty jiného typu vulkanismu než trapového.

Jakkoli jsou totiž trapová území dominujícím fenoménem Etiopské vysočiny, neznamená to, že jimi zdejší vulkanické projevy začínají i končí. Pro vulkanology jsou proto pohoří na obou stranách etiopské části riftu i samotné dno riftu dokonalou laboratoří. S trapy se tu střídají štítové vulkány, vzniklé ze středně řídké lávy, která po utuhnutí vytvořila kopce o široké základně, a dále i stratovulkány – ve většině případů kopce s příkrými svahy, tvořené horninami, vzniklými z hutné lávy a z vyvržených pevných částic. Štítové vulkány Etiopské vysočiny jsou zpravidla o několik milionů let mladší než trapy. Běžným vzorcem skladby vysočiny v místě vulkánů je proto trapové podloží, přes něž se štítový vulkán přelil na velké ploše. Typickým příkladem je výše zmíněné nejvyšší etiopské pohoří Simien, rozčleněné do jednotlivých hor denudací, ale původně mající jediný kráter nebo v krajním případě skupinu kráterů, od nichž se láva rozlévala do všech stran.

Svým způsobem vulkanologickým a vlastně i obecně geologickým vrcholem jsou pak činné sopky na dně riftu v oblasti na severu Afarského trojúhelníku. Slogan „někdo to rád horké“ tu má dvojí uplatnění, neboť ti, kdo chtějí nahlédnout do neustále se vařícího kráteru a fotografovat jezírko žhavé lávy, musí absolvovat nelehkou cestu do nejteplejších míst Etiopie – těch, která aby byla horká, vlastně žádnou sopku nepotřebují.

Ve směru na jihovýchod od Etiopské vysočiny je z geologického i morfologického hlediska Etiopie zcela jinou zemí. Schází jí prudké výškové rozdíly a celkově je o nějaké to pomyslné výškové patro nižší než Vysočina. Během druhohor a částečně ani během třetihor nebyla tato oblast souší. Svědectvím jsou mohutná souvrství vápenců, slínovců, pískovců a jílovců, tedy sedimentů, uložených v moři, jež se tu tenkrát rozlévalo. Toto území, geomorfology zvané Somálská plošina a běžně známé jako Ogaden, je v určitém smyslu kontrapunktem Etiopské vysočiny, jíž nemůže konkurovat úrodností půd a tím pádem ani hustotou populace, ale není za ní příliš pozadu, pokud jde o plochu. A má ještě jednu zajímavou vlastnost. Stářím i složením jsou zdejší vrstvy obdobné těm, z nichž se na sousedním Arabském poloostrově těží ropa. Není divu, že toto území, za něž Etiopie vděčí rozpínavosti císaře Menelika II., bylo předmětem tří krátkých válek se sousedním Somálskem a dodnes zůstává jablkem sváru.

Geologická mapa Etiopie je ovšem přepestrá. Kromě všeho, co už bylo zmíněno – čtvrtohorních činných sopek, třetihorních vulkanitů nejrůznějšího druhu a druhohorních uloženin moří a jezer – na ní najdeme i rozsáhlá území budovaná mnohem starším materiálem: starohorními rulami, kvarcity, zelenými břidlicemi a dalšími horninami Afrického štítu, který existoval dávno před vznikem Etiopské vysočiny a vlastně i dávno před vznikem Afriky jako samostatného kontinentu. Zpod mladších útvarů obnažila tyto horniny eroze a další formy denudace. Shodou okolností všechny oblasti, v nichž tyto metamorfované horniny staré přes 600 milionů let vycházejí na povrch, sledují hranice se sousedními zeměmi – Keňou, Eritreou, Somálskem a především Súdánem. Jestliže sedimenty Ogadenu mají potenciál dosud neobjevených (ale možných) nalezišť ropy a zemního plynu, pak u prekambrických hornin platí totéž o ložiscích barevných kovů včetně zlata, těženého dnes v jižní části regionálního státu Oromia.

Obyvatelé Etiopské vysočiny musí být připraveni na to, že v nadmořských výškách přes 3000 metrů bývá občas chladno.

Na otázku, jaké má Etiopie klima, nemůže být u tak velké a nerovné země jednoduchá odpověď. Na většině plochy se velké nadmořské výšky zasluhují o to, že Etiopie není tak teplou zemí, jak by se slušelo na její polohu mezi obratníkem Raka a rovníkem. To ovšem neplatí pro nížiny a zejména ne pro tu Danakilskou (při hranici s východní částí Eritreje), jejíž část leží níže než hladina moře. Ostatně celý Afarský trojúhelník, o němž byla řeč v odstavcích o geologii a jehož je tato nížina součástí, je pověstný vražedně vysokými teplotami. Přesahují za dne i 50o Celsia ve stínu, přičemž stínu je tam poskrovnu a navíc příliš nezáleží na ročním období. Horký je i pruh podél súdánské hranice a na druhé straně země velký cíp etiopského Somálska (Ogaden).

Etiopská vysočina je v tomto ohledu daleko příjemnější. Průměrné teploty jednotlivých měsíců se tam skoro neliší a zpravidla nepřesahují 18o Celsia. Například v Addis Abebě mají v meteorologické stanici v nadmořské výšce 2 370 metrů ověřenou průměrnou roční teplotu málo přes 16o C s minimem 15o C (v prosinci) a maximem 18o C (v květnu). Komu se zdají tyto teplotní tabulky zásluhou malých rozdílů průměrných hodnot nudné, může si zlepšit chuť na extrémech. Na nejvyšších horách klesá občas rtuť teploměru pod nulu a v teplejších oblastech vysočiny vystoupá v suchém období až dost vysoko nad třicítku.

Mokrá a suchá sezóna se v podstatě střídají podle obvyklého vzorce, charakteristického pro africké země na sever od rovníku. Ten klade mokro do letních a sucho do zimních měsíců. Etiopie má však určité zvláštnosti, důležité pro zemědělce.

Klasického vzorce se drží západní část Etiopské vysočiny a oblast při súdánské hranici: sucho tam panuje od listopadu do dubna a deště, místy velmi vydatné, omývají zem po zbytek roku, především v červenci a srpnu.

Východní část Etiopské vysočiny včetně Addis Abeby má dvě rozdílné deštivé sezóny: mírnou, zvanou belg – od února do května, a vydatnou, zvanou kiremt – od června do září. Od října po leden, tedy v období, zvaném bega, neprší. (Lépe řečeno: nemělo by pršet, ale stoprocentní to není, jak vím z vlastní zkušenosti z října 2008.) Výjimečně se někdy stane, že neprší nebo prší velmi málo během kiremtu, což znamená katastrofu, neboť bez deště v tomto období se neurodí obilí.

Třetí klimaticky odlišnou oblastí je nejzazší jih na dolním toku řeky Omo a rozsáhlý ogadenský východ země. Tam se vystřídají dvě období sucha (prosinec až únor a červenec až srpen) s dvěma obdobími dešťů, velmi mírným od září do listopadu a vydatnějším, ale přesto jen na úrovni belgu, od března do června. Obecně tu ve srovnání s Etiopskou vysočinou moc neprší a ani zdejší půda není ideální pro zemědělství. Převládají tu proto pastviny.

Energie vodních toků Etiopské vysočiny je potenciál, jehož využití na sebe nechalo čekat, ale v současnosti se vše dohání dokončenou přehradou na Tekeze a rozestavěnou přehradou na Omu. Obě stavby jsou kontroverzní z hlediska ochránců přírody i původního života v povodí obou řek, obzvlášť Oma.

Úhrny srážek nejsou nikde na etiopském území extrémní, na Etiopské vysočině jsou však v průměru vysoké. Běžně naprší 1 000 mm za rok a na jihovýchodě vysočiny roční průměr přesahuje i 2 000 mm za rok. Při značné rozloze vysočiny to znamená, že množství spadlé vody je enormní. Ne nadarmo je proto Etiopská vysočina považována za jakési obrovské prameniště, dodávající vodu na všechny strany, a to nejen ve vlastní Etiopii, nýbrž i do sousedních států: na sever do Eritreje, na jihovýchod do Somálska, na jih do Keni a především na západ do Súdánu a přes něj zásluhou Nilu do Egypta.

Právě jeden z Nilů – ten „Modrý“ – je řeka, která odvádí z Etiopie nejvíc vody. Teče jí v něm podstatně víc než v tom pravém, předlouhém Nilu, tekoucím zcela mimo Etiopii a pro změnu označovaném „Bílý“. Oba se setkají až v hlavním městě sousedního státu Súdánu. Bez ohledu na svou převahu v množství vody je Modrý Nil, řeka s oficiálním etiopským názvem Abay, považována za pouhý přítok. To jí neubírá na důležitosti, a přidejme, že ani na zajímavosti a kráse, neboť hned krátce po výtoku z jezera Tana padá v nádherném širokém vodopádu, vysokém čtyřicet metrů, a později po velkém obratu směru toku na západ se dere hlubokým údolím, otvírajícím se do šířky až v oblasti před protnutím súdánské hranice.

Existují ještě tři velké řeky – Atbara, Tekeze a Sobat (Baro) – sbírající řadu menších toků a směřující přitom stejně jako Abay z Etiopské vysočiny na západ do Bílého Nilu a s ním do Středozemního moře. Rudé moře je naopak cílem hraniční řeky Etiopie a Eritreje, jejíž jméno je nejprve Gosh a pak Mareb.

Dva další říční toky Etiopské vysočiny mají společné to, že se nikdy nedostanou k moři, protože končí v bezodtokých slaných jezerech. Jedná se o Omo, tekoucí na jih do keňského riftového jezera Turkana (které se dřív objevovalo na mapách pod jménem Rudolfovo jezero), a o Awash, směřující z okolí Addis Abeby na severovýchod a končící v jezeře Abbe na hranici státu Džibuti.

Konečně dvě poměrně velké řeky, Shebele a Juba, stékají z horstva na východní straně riftu směrem na jihovýchod do Somálska a pak do Indického oceánu. Průběh středního a dolního toku těchto řek byl jedním z posledních nevyřešených afrických hlavolamů evropských geografů.

Odtržení Eritreje v roce 1991 způsobilo, že Etiopie je vnitrozemským státem bez přístupu k moři. Jezera, jichž má Etiopie značné množství, samozřejmě tento nedostatek nenahradí, ale jsou důležitá pro rybolov. Největší ze všech etiopských vodních ploch, sladkovodní jezero Tana, leží v srdci Etiopské vysočiny a je svou pozicí výjimečné. Všechna ostatní rozlehlejší jezera leží totiž v riftu, kam do nich stéká voda z horských oblastí na obou stranách propadliny. První spolehlivou mapu jezera Tana, velkého jako tři až čtyři české okresy, nakreslil v roce 1881 po tříměsíčním průzkumu náš krajan Antonín Stecker.

Zatímco Tana a menší jezera v sopečných kalderách Etiopské vysočiny mají díky vysokým srážkám celkem vyrovnaný přítokový, odtokový a odpařovací režim a jsou proto ve vzestupech a poklesech svých hladin víceméně stabilní a bez extrémních skoků, jezera na severu riftu v oblasti Afaru a na jihu riftu při keňské hranici se daleko výrazněji smršťují a rozlévají podle momentální klimatické situace. O úbytek vody se v jejich případě nestarají říční odtoky, nýbrž odpařování, což vede k jejich prosolování. Sedimentovaná sůl v jezeře Afdera a u jezera Asale v Danakilské sníženině je jedním z mála bohatství tohoto extrémně horkého koutu světa. Dalším by mohly být termální prameny, vytékající například přímo do Afdery. Na nedostatek horkých pramenů si ostatně Etiopie nemůže stěžovat, přičemž Etiopskou vysočinu lze v tomto směru považovat za obzvlášť požehnanou. Známé a využívané termální prameny jsou například přímo v hlavním městě.

Královna ze Sáby, jak si ji představoval anonymní antický umělec. Muzeum středověku v Paříži.

Table of Contents

Titulná strana

I / ETIOPSKÁ NABÍDKA

NEJDELŠÍ LIDSKÁ HISTORIE NA SVĚTĚ – NABÍDKA, JAKÁ SE NEODMÍTÁ – ZBRANĚ A BIRRY – ČEŠTÍ PRŮZKUMNÍCI A PORADCI CÍSAŘŮ – ŽIVOT PODLE VLASTNÍHO KALENDÁŘE

II / ZEMĚ PODIVNÝCH HOR A OBŘÍCH PŘÍKOPŮ

NAD PLASTICKOU MAPOU – RIFT VE TVARU PRAKU – CO JE TO TRAPOVÉ POHOŘÍ? – ZASLÍBENÁ ZEMĚ VULKANOLOGŮ – SUCHO, VLHKO A MOKRO PODLE KALENDÁŘE – ODKUD STÉKAJÍ ŘEKY NA VŠECHNY STRANY

III / V CENTRU NEJSTARŠÍ ŘÍŠE

IV / U HRANICE ZNEPŘÁTELENÝCH STÁTŮ

V / ŠŤASTNÁ BITVA O ETIOPII

VI / MNIŠI VYUŽÍVAJÍ GEOLOGII

VII / HORY JAKOROZŠTÍPANÉ ŠPALKY

VIII / HLAVNÍ MĚSTO, KTERÉ VYDRŽELO

IX / NEJVĚTŠÍ JEZERO

X / NEJMOCNĚJŠÍ ŘEKA

XI / CESTOU ARMÁDY RASA KASSY

XII / DRAZÍ RUKOJMÍ

XIII / LESK A BÍDA ADDISU

XIV / HORKO SHORA I ZDOLA

XV / DO MĚSTA S VLASTNÍ ŘEČÍ

XVI / BÁSNÍK A HYENY

XVII / LIDSKÝ OSUD V DOBĚ PŘEVRATŮ A VÁLEK

XVIII / OROMIÍ NA ZÁPAD

XIX / OROMIÍ NA JIH

XX / SMĚR: JIŽNÍ JEZERA

XXI / OMO TEČE DO TURKANY

XXII / JINÁ ETIOPIE

XXIII / NENAPLNĚNÉ PLÁNY ANTONÍNA STECKERA

XXIV / CESTOVATELSKÝ BOHÉM V BOJI ZA SVOBODU ETIOPIE