STEVE BERRY

KOLUMBOVA ZÁHADA

2012

Ukázka z elektronické knihy

Simonu Lipskarovi, literárnímu agentovi.

Děkuji.

Již 500 let se historikové zaobírají otázkou:

Kdo byl Kryštof Kolumbus?

Odpovědí je prostě jen další otázka:

Kým si přejete, aby byl?

Anonymní pozorovatel

PODĚKOVÁNÍ

Už pojedenácté děkuji Gině Centrellové, Libby McQuireové, Kim Hoveyové, Cindy Murrayové, Quinne Rogersové, Debbie Aroffové, Carole Lowensteinové, Mattu Schwartzovi a všem v oddělení propagace a odbytu. Je k nevíře, že od naší spolupráce na Jantarové komnatě uběhlo už devět let.

Marku Tavanimu děkuji za další skvěle odvedenou práci.

Zvláštní poděkování zasluhují: Johanna Hartová, která nám ukázala Jamajku; můj starý přítel Mikey Blount v Praze; náš zdatný jamajský řidič Rupert Wallace; Frank Lumsden, plukovník maronů v Charles Townu, který nás vedl na pozoruhodnou výpravu do Modrých hor; Richard Keene za to, že podnikl neocenitelný průzkum terénu ve Vídni; Chuck Watson, díky němuž jsme pronikli do tajů pomerančovníkových hájů na Floridě; Morris Shamah za pomoc se vším, co se týká sefardských Židů (za jakékoli případné zbylé omyly nesu vinu já); Meryl Mossová a její skvělý propagační tým za veškerou každodenní práci; Jessica Johnsová a Esther Garverová, jež se starají, abych nezabředl do potíží (což není snadný úkol).

A samozřejmě také moje žena Elizabeth, která „nikdy neopouští palubu“.

Hlavní záporná postava této knihy nese jméno Zachariáš Simon. Vzešlo od mého agenta Simona Lipskara – je kombinací jeho křestního a prostředního jména. Simon se mi jednou zmínil, že by hrozně rád někdy v nějaké knize sehrál roli hlavního padoucha. S postavou ho však nespojuje nic než jméno. Simon Lipskar je bystrý, inteligentní, upřímný a je obecně respektován jako jeden z nejlepších ve svém oboru. Spolupodílí se na vedení jedné z největších a nejlepších literárních agentur na světě, Writers House. Ke zrodu této knihy stojící mimo sérii s Cottonem Malonem došlo zčásti na jeho radu.

Je mi ctí mít Simona po boku.

Simone, tahle kniha je pro tebe.

JAMAJKA

rok 1504

PROLOG

Kryštof Kolumbus si uvědomoval, že okamžik rozhodnutí se nezadržitelně blíží. Jeho výprava se už tři dny plahočila na jih bujným tropickým pralesem a vytrvale nabírala nadmořskou výšku. Ze všech ostrovů, které objevil od oné chvíle, kdy v říjnu 1492 poprvé zahlédl pevninu, byl tento nejkrásnější. Skalnaté pobřeží lemoval úzký pruh plání. Páteř ostrova tvořilo oparem zahalené horské pásmo, které se od západu povlovně zvedalo ke svému nejvyššímu úseku na východě, členitému řetězci štítů, jež teď Kolumba obklopovaly. Půdní podklad z porézních vápenců pokrývala úrodná červenavá prsť. Pod hustými korunami stromů bujelo nepřeberně rostlin vyživovaných neutuchajícím vlhkým větrem. Zdejší domorodci nazývali svůj domov Xaymaca, což prý znamená „ostrov pramenů“ – trefný název, jelikož vody bylo všude habaděj. A protože kastilština nahrazuje písmeno X písmenem J, Kolumbus začal ostrovu říkat Jamajka.

„Admirále!“

Kolumbus se zastavil a ohlédl se po Luisi de Torresovi, jednom ze svých mužů.

„Už to není daleko,“ ukázal de Torres kupředu. „Dolů z hřebene na tu holinu, je to hned za ní.“

Doprovázel Kolumba při všech třech předchozích plavbách, včetně té z roku 1492, kdy poprvé stanuli na břehu. Dobře si spolu rozuměli a důvěřovali si.

O šesti domorodcích, kteří transportovali náklad, by nic takového neřekl. Byli to pohané. Ukázal na dva, kteří nesli jednu menší truhlu, a gestem jim naznačil, ať s ní zacházejí opatrně. Žasl, že dřevo zůstává i po dvou letech neporušené. Nerozhlodal ho červotoč, jak se to loni stalo trupu jeho lodi. Uvízl kvůli tomu na tomto ostrově celý rok.

Teď však jeho zajetí skončilo.

„Dobrá volba,“ pochválil de Torrese španělsky.

Žádný z domorodců tím jazykem nemluvil. Tři Španěly z doprovodu si Kolumbus s de Torresem pečlivě vybrali. Domorodce uplatili – výměnou za pomoc s transportem tří truhlic do hor jim přislíbili další sokolnické zvonky. Cinkání těch tretek zdejší indiány fascinovalo.

Vyrazili za úsvitu z lesní mýtiny u severního pobřeží. Nedaleko se po hladce omletých skalních římsách valila dolů třpytivá studená řeka, přeskakovala od jednoho stříbřitého jezírka k dalšímu, než se z toho posledního konečně vrhla do moře. Jak šli, bzukot hmyzu a ptačí štěbetání nabíraly na síle a přecházely v nespoutané crescendo. Stoupání divoce zarostlým svahem jim dalo pořádně zabrat, všichni stěží popadali dech, šaty měli skrznaskrz propocené a obličeje samou špínu. Teď už sestupovali na druhé straně dolů, do svěžího údolí.

Poprvé po dlouhé době si Kolumbus připadal zase svěží jako zamlada.

Tuhle zemi miloval.

Když roku 1492 poprvé vyplul přes oceán, navzdory radám takzvaných učenců se osobně ujal velení. Osmdesát sedm mužů se odvážilo do neznáma, poháněno silou jeho snu. Celá desetiletí dělal všechno možné i nemožné, aby si opatřil finanční prostředky, nejdřív to zkoušel u Portugalců, potom u Španělů. Po dlouhém vyjednávání mu španělská Koruna podpisem úmluvy ze Santa Fé zaručila povýšení do šlechtického stavu, desetiprocentní podíl na veškerých výnosech a privilegia na mořích, která objeví. Na papíře se dohoda jevila skvěle, jenže Ferdinand a Isabela ji nedodrželi. Pojem Nový svět díky němu za uplynulých dvanáct let zdomácněl a celou tu dobu vyplouvala na západ jedna španělská loď za druhou a všechny bez povolení, které by jim měl jakožto admirál oceánu udělit.

Parchanti. Lháři.

Všichni do posledního.

„Tamhle,“ vykřikl de Torres.

Kolumbus přerušil sestup a zahleděl se skrze stromy obsypané tisícovkami rudých květů, jimž domorodci říkají plamínky lesa. Spatřil průzračnou tůň, hladkou jako sklo. Hukot však naznačoval, že jezírko napájí nějaký prudší tok.

Jamajku poprvé navštívil v květnu 1494, při své druhé výpravě, a zjistil, že na jejím severním pobřeží žijí stejní domorodci jako na sousedních ostrovech, jenže zdaleka ne tak přátelští. Útočností měli blíže ke Karibům žijícím východně odtud na Portoriku. Karibové byli divocí kanibalové, na které neplatilo nic než hrubá síla. Při prvním setkání s Jamajčany proto Kolumbus, poučen minulostí, vyslal na břeh napřed lučištníky a psy bloodhoundy. Pár domorodců zabili a jiné vyděsili, takže zbytek se mu ze strachu snažil zavděčit.

U jezírka dal příkaz zastavit.

Přistoupil k němu de Torres a zašeptal: „Jsme tu. Tohle je to místo.“

Kolumbus si uvědomoval, že tentokrát je v Novém světě naposledy. Bylo mu jedenapadesát let a podařilo se mu nastřádat obdivuhodné množství nepřátel. Přesvědčil se o tom už loni a tuhle čtvrtou plavbu pronásledovala smůla od samého počátku. Poprvé zkoumal oblast, která vypadala na kontinent, protože čára pobřeží se oběma směry táhla do nedohledna. Když průzkum dokončil, měl v plánu přeplavit se na Kubu nebo Hispaniolu. Jeho lodi rozežrané červotočem však dopluly horko těžko na Jamajku a jemu nezbylo než je dát obě vytáhnout na břeh a čekat na záchranu.

Žádná nepřicházela.

Guvernér Hispanioly, jeho zapřisáhlý nepřítel, se rozhodl ponechat ho i s jeho sto třinácti muži napospas smrti.

Naštěstí to tak nedopadlo.

Hrstka odvážlivců doveslovala v kánoi na Hispaniolu a vrátila se pro Kolumba s lodí.

Ano, na nedostatek nepřátel si opravdu nemohl stěžovat.

Podařilo se jim připravit ho o veškeré výsady kdysi zaručené v Santa Fé. Získal sice zpátky šlechtický patent a titul admirála, ale ty samy o sobě nic neznamenaly. Kolonisté v Santo Domingu se proti němu dokonce vzbouřili a donutili ho podepsat ponižující smluvní vypořádání. Před čtyřmi strašlivými lety ho poslali v okovech domů do Španělska, kde mu hrozil soudní proces a vězení. Král a královna ho však nečekaně omilostnili, poskytli mu peníze a udělili svolení k čtvrté plavbě.

Rád by věděl, co je k tomu vedlo.

V Isabelinu upřímnost věřil, byla od přírody dobrodružka. Ne tak král. Ferdinand vůči němu náklonností neoplýval a otevřeně prohlašoval, že zámořské cesty na západ jsou bláznovství.

Samozřejmě jen do té doby, než Kolumbus uspěl.

Teď Ferdinand pásl po zlatě a stříbře.

Parchanti. Lháři.

Všichni do posledního.

Pokynul domorodcům, aby položili truhlice na zem. Jeho tři muži jim pomohli, protože to byla pořádná tíha.

„Jsme u cíle,“ zavolal španělsky.

Jeho muži věděli, co dál.

Zableskly se meče a vzápětí se domorodci váleli v krvi na zemi. Dva ještě sténali, ale bodnutí do hrudi je umlčelo. Výčitky Kolumba netrápily, ti divoši si nezasluhovali dýchat stejný vzduch jako Evropané. Byli malého vzrůstu, s měděnou pletí a chodili nazí, jak je Pánbůh stvořil, nedokázali zaznamenávat svou řeč písmem a nechovali hlubokou náboženskou víru. Žili v pobřežních vesničkách, a pokud si všiml, uměli nanejvýš vypěstovat sem tam nějakou plodinu. Vedl je náčelník, v jejich řeči zvaný kazik, s nímž se Kolumbus během svého ročního nuceného pobytu spřátelil. Právě on mu včera propůjčil šest mužů, když Kolumbus naposledy spustil kotvu u severního pobřeží.

Prostý výlet do hor, řekl náčelníkovi. Na pár dní.

Znal z jazyka Arawaků dost, aby ho s tou žádostí dokázal oslovit. Kazik dal najevo, že chápe a souhlasí, a určil šestici, která se poté ujala truhlic. Kolumbus se uklonil na znamení díků a oplátkou náčelníkovi věnoval několik sokolnických zvonků. Díkybohu si jich přivezl hromadu. V Evropě se přivazovaly k pařátům cvičených dravých ptáků. Byly to bezcenné tretky. Tady ovšem představovaly tvrdé platidlo.

Kazik platbu přijal a oplatil mu úklonu.

Kolumbus se s ním dvakrát setkal už dřív. Vyvinulo se mezi nimi přátelství. Porozumění. A on ho teď plně využil.

Když roku 1494 navštívil ostrov poprvé – tehdy se tu zastavil jenom na den, aby ucpal spáry v lodním trupu a doplnil zásoby vody –, všimli si jeho muži v průzračných potocích drobounkých zlatinek. Vyzvídal u kazika a dozvěděl se o místě, kde se prý nacházejí větší zlatá zrnka, někdy až o velikosti fazolí.

Teď na onom místě stál.

Na rozdíl od proradné španělské monarchie ho však zlato nezajímalo.

Sledoval vyšší cíl.

Utkvěl pohledem na svém dávném příteli de Torresovi a ten věděl, co má přijít na řadu teď. Stočil hrot meče k jednomu ze tří Španělů v družině, malému podsaditému chlapíkovi se zapšklým výrazem.

„Kleknout,“ přikázal a odebral mu zbraň.

Zbylí dva členové posádky podpořili jeho příkaz napřaženými meči.

Zajatec poklekl.

Kolumbus mu stanul tváří v tvář. „Měls mě za hlupáka?“

„Admirále…“

Kolumbus ho zvednutou rukou umlčel. „Před čtyřmi lety mě poslali do Španělska v řetězech a připravili mě o všechno, co mi právem náleželo. A pak mi to zničehonic vrátili.“ Odmlčel se. „Pouhých pár slov, a král s královnou mi udělili milost za veškeré moje údajné přečiny. Mají mě za takového tupce?“ Opět udělal odmlku. „Ano, mají. A to je nejtěžší urážka ze všech. Roky jsem se doprošoval o peníze na zámořské plavby. Roky mě odmítali. A pak stačil jediný dopis Koruně, abych získal prostředky na tuhle čtvrtou výpravu. Jediná žádost, a zahrnuli mě vším. Hned mi bylo jasné, že něco nehraje.“

Hroty mečů se ani nepohnuly. Zajatec neměl kam utéci.

„Jsi špeh,“ prohlásil Kolumbus. „Pověřili tě, abys jim podával zprávy o každém mém kroku.“

Znechuceně hleděl na toho proradníka. Spatřoval v něm vtělení všech zrad a křivd, které musel od španělských lhářů po léta snášet.

„Zeptej se na to, co tvoje patrony tolik zajímá,“ přikázal mu.

Muž mlčel.

„Zeptej se, povídám.“ Kolumbus zvýšil hlas. „Poroučím ti to.“

„Jak se mi opovažuješ poroučet?“ obořil se na něj špeh. „Nejsi mužem Krista.“

Kolumbus přijal tu drzost se sebeovládáním, jemuž ho naučil krušný život. Na svých druzích postřehl, že tak velkodušní nejsou.

Ukázal na ně. „Oni taky ne.“

Zajatec si odplivl.

„Měl jsi za úkol podávat zprávy o všem, co se během plavby přihodí? Šlo jim hlavně o tyhle truhly? Anebo chtějí prostě jen zlato?“

„Zachoval ses nečestně.“

Kolumbus se rozesmál. „Já že se zachoval nečestně?“

„Svatá matka církev se postará, abys byl zatracen a navěky se škvařil v ohni pekelném.“

A v tu chvíli Kolumbovi svitlo. Tuhle veš mu do kožichu nasadila inkvizice.

Nejhorší nepřítel ze všech.

Rozhořel se v něm pud sebezáchovy. V de Torresových očích postřehl obavy. Tenhle problém si uvědomoval, už když přede dvěma lety vyplouvali ze Španělska. Ale nemá kolem sebe takových zvědavých očí a uší víc? Inkvizice upalovala lidi po tisících. Nenáviděl ji samotnou i všechno, co představovala, celým srdcem.

Akce, kterou právě dokončoval, vznikla výlučně na obranu proti tomu zlu a jeho záměrům.

De Torres mu už oznámil, že nemíní riskovat, že by španělským inkvizitorům padl do rukou, a do Evropy se nevrátí. Chystal se usadit na Kubě, podstatně větším ostrově na severu. Zbylí dva muži s meči, mladší a dychtivější, se také rozhodli zůstat. Sám by měl udělat totéž, jenže jeho místo nebylo tady, ačkoli by si to přál.

Shlédl z výšky na zajatce.

„Angličané a Holanďané mě nazývají Kolumbus. Francouzi Columb. Portugalci Colom. Španělé mě znají jako Colóna. Nic z toho není mé rodné jméno. Naneštěstí pro tebe to pravé nikdy nezjistíš a svým patronům ve Španělsku zprávu nepodáš.“

Pokynul de Torresovi a ten probodl špehovi hruď.

Zajatec neměl čas zareagovat.

Čepel se s nechutným mlaskavým zvukem vysmýkla z rány, klečící tělo se převážilo a zhroutilo se tváří dolů.

Půdu poskvrnila rozpíjející se kaluž krve.

Kolumbus na mrtvolu plivl a ostatní také.

Doufal, že je to poslední člověk, kterého kdy vidí umírat. Byl zabíjením unaven. Jelikož se brzy vrátí na loď a navždy ostrov opustí, nemusel se obávat kazikovy pomsty za těch šest mrtvých. Zaplatí za ně jiní, ale s tím si hlavu nedělal. Beztak jsou to samí nepřátelé a přál jim jen to nejhorší.

Rozhlédl se a konečně si pořádně prohlédl, kde stojí. Vstřebával každičký detail, který mu byl popsán.

„Vidíš, admirále,“ ozval se de Torres. „Jako by nás sem přivedl sám Bůh.“

Jeho starý přítel měl pravdu.

Opravdu to tak vypadalo.

Buď silný jako leopard, lehký jako orel, rychlý jako jelen a statečný jako lev, když plníš vůli Otce svého na nebesích.

Moudrá slova.

„Pojďte,“ vybídl ostatní. „Pomodleme se, aby tajemství dnešního dne zůstalo co nejdéle skryto.“

SOUČASNOST

1. kapitola

Tom Sagan sevřel v dlani pistoli. Přemýšlel o téhle chvíli už rok, zvažoval všechna pro a proti a nakonec se rozhodl, že klady převažují.

Prostě už nechtěl žít.

Kdysi býval investigativním reportérem Los Angeles Times, vydělával slušnou šestimístnou sumu a jeho reportáže se v rychlém sledu objevovaly na čestném místě na prvních stránkách, s obřími titulky. Pracoval po celém světě – v Sarajevu, Pekingu, Johannesburgu, Bělehradě i Moskvě. Časem se však specializoval na Blízký východ, region, který důvěrně znal a kde si vybudoval reputaci. Ve svém tajném archivu míval stovky ochotných zdrojů, lidí, kteří věděli, že je bude za každou cenu chránit. Přesvědčivě to dokázal, když si odseděl jedenáct dní ve washingtonské cele za to, že odmítl prozradit zdroj článku o zkorumpovaném senátorovi z Pensylvánie.

Senátor mašíroval za mříže.

Tom získal třetí nominaci na Pulitzerovu cenu.

Uděluje se v jedenadvaceti kategoriích. Jednou z nich je „významný počin v oblasti investigativní žurnalistiky, který je dílem jednotlivce či týmu a byl publikován v podobě samostatného článku či seriálu“. Vítěz obdrží písemné osvědčení, 10 000 dolarů a právo připojit ke svému jménu tři neocenitelná slůvka – držitel Pulitzerovy ceny.

On ji získal.

Jenže mu ji zase odebrali.

A tak to bylo s celým jeho životem.

Vždycky o všechno přišel.

O kariéru, pověst, hodnověrnost, dokonce i sebeúctu. Zklamal jakožto syn, otec, manžel, reportér i přítel. Před několika týdny si tu zhoubnou spirálu načrtl do bloku a objevil, že to všechno začalo, když mu bylo jedenadvacet, odpromoval na Floridské univerzitě mezi třetinou nejlepších v ročníku a v ruce držel čerstvý diplom z žurnalistiky.

Pak ho otec vydědil.

Abiram Sagan zaujal neoblomný postoj.

„Všichni činíme důležitá rozhodnutí. Dobrá. Špatná. Průměrná. Jsi dospělý, Tome, a zvolil sis po svém. Teď je s rozhodováním řada na mně.“

A rozhodl se.

Do téhož bloku si Tom vyznačil svoje životní vrcholy a pády. Některé z dávné minulosti, kdy byl na střední škole redaktorem studentských novin a zpravodajem kampusu. Většinu z pozdějších časů. Povýšení z eléva na stálého reportéra, na hlavního zahraničního korespondenta. Ceny. Čestná uznání. Respekt kolegů. Jakže jeden z nich popsal jeho styl? Jasnozřivé reportáže se širokým záběrem, pořízené za cenu značného osobního rizika.

Poté rozvod.

Odcizení jediného dítěte. Špatná investiční rozhodnutí. Ještě horší životní.

Nakonec vyhazov.

Před osmi lety.

Od té doby se potácel od ničeho k ničemu.

Většina jeho přátel se kamsi vytratila. Ale nebyla to jen jejich vina, mohl si za to i sám. Jak se propadal do čím dál hlubší deprese, uzavíral se do sebe. Vlastně bylo s podivem, že nepropadl pití nebo drogám, ale ani jedno ho nikdy nelákalo.

Místo toho se opájel sebelítostí.

Rozhlédl se po interiéru kolem.

Rozhodl se zemřít tady, v domě svých rodičů. Jistým morbidním způsobem se to hodilo. Tlustá vrstva prachu a pižmový odér připomínaly, že dům leží už tři roky ladem. Tom jenom platil inkaso a zanedbatelnou daň a nechával pravidelně sekat trávník, aby si sousedé nestěžovali. Nedávno si všiml, že moruše u předního vchodu potřebuje prořezat a laťkový plot nově natřít.

Nenáviděl to tu. Číhalo tu příliš mnoho přízraků z minulosti.

Procházel místnostmi a vzpomínal na šťastnější časy. V kuchyni jako by dodnes viděl sklenice s matčiným džemem, které kdysi stávaly vyrovnané do řady na okenním parapetu. Vzpomínka na matku v něm probudila nezvykle hřejivý pocit, ale hned zase vyprchala.

Měl by napsat vzkaz na rozloučenou, někoho nebo něco ze své smrti obvinit. Ale koho? A co? Kdyby napsal pravdu, nikdo mu neuvěří. Stejně jako před osmi lety bohužel mohl přičíst vinu leda sám sobě.

Bude na jeho skonu vůbec někomu záležet?

Dceři rozhodně ne. Už dva roky s ní nemluvil.

Jeho literární agentce? Snad. Psaním knih za jiné jí vydělal balík. Šokovalo ho, když zjistil, kolik takzvaných autorů bestsellerů nedokáže napsat ani slovo. Cože to jeden kritik prohlásil v době jeho pádu? Z novináře Sagana se zřejmě může vyklubat slibný romanopisec.

Pitomec.

Ale v podstatě se podle jeho rady zařídil.

Napadlo ho: Jak člověk vysvětlí, že si vzal život? Sebevražda je čistě iracionální akt. Už z podstaty se vzpírá jakémukoli vysvětlení. Snad ho někdo aspoň pohřbí. V bance měl hromadu peněz, na úctyhodný pohřeb víc než dost.

Jaké to bude, být mrtev?

Uvědomuje si člověk sám sebe? Slyší? Vidí? Cítí? Třeba je to prostě jen věčná tma. Žádné myšlenky. Žádný pocit.

Vůbec nic.

Vracel se zpátky do přední části domu.

Venku byl překrásný březnový den, zářivé slunné poledne. Na Floridě je počasí hotové požehnání, stejně jako v Kalifornii, kde žil do svého vyhazovu. Přestěhoval se právě sem, protože by mu chybělo teplé pohlazení slunečních paprsků za vlídných letních dnů.

Zastavil se v obloukovém průchodu a zadíval se do salónu. Tak tomuhle pokoji odjakživa říkávala matka. Tady se rodiče scházeli o šabatu. Tady Abiram předčítal z Tóry. Slavil se tu Jom kipur a ostatní svátky. Pamatoval se na cínovou menoru, svícen, který hoříval na protějším konci stolu. Jeho rodiče byli ortodoxní Židé. Po svém bar micva tu poprvé předčítal z Tóry také on, stál přitom u děleného okna orámovaného damaškovými závěsy, které matka šila celé měsíce. Měla nadání na ruční práce, byla krásná a milá, každý ji měl rád. Stýskalo se mu po ní. Zemřela šest let před Abiramem a ten už byl po smrti tři roky.

Je načase zabalit krám.

Zadíval se na zbraň, pistoli, kterou si koupil před pár měsíci na střelecké výstavě v Orlandu, a posadil se na pohovku. Z čalounění se zvedl oblak prachu a znovu se snesl dolů. Tom si vzpomněl na Abiramovo poučování o motýlcích a včeličkách – seděl tenkrát zrovna tady. Kolik mu tehdy bylo, dvanáct?

Uplynulo osmatřicet let.

Ale připadalo mu to jako včera.

Stejně jako obvykle bylo Abiramovo vysvětlení přímočaré a úderné.

„Chápeš?“ zeptal se ho Abiram. „Je to důležité.“

„Nemám holky rád.“

„Ale budeš mít. Tak nezapomeň, co jsem ti říkal.“

Ženy. Další selhání. V mládí měl lásek pramálo, oženil se s Michele, první dívkou, která o něj projevila vážný zájem. Ale manželství se rozpadlo, když dostal výpověď, a od té doby se v jeho životě ženy nevyskytovaly. Michele si na něm vybrala svou daň.

„Možná se s ní brzy shledám,“ zamumlal si pro sebe.

Jeho bývalá manželka zahynula přede dvěma lety při autonehodě.

Tehdy naposled mluvil s dcerou a vyjádřila se jednoznačně. Vypadni. Nechtěla by tě tu.

A on z pohřbu odešel.

Zase pohlédl na pistoli, ukazováček na spoušti. Připravil se, zatajil dech a zvedl si pistoli k hlavě. Byl levák, jako skoro všichni Saganové. Jeho strýc, bývalý profesionální hráč baseballu, ho jako kluka hecoval, ať se naučí házet falše, že vydělá v lize majlant. Šikovných leváků je jako šafránu.

Jenže Tom zklamal i ve sportu.

Přiložil si hlaveň ke spánku. Na kůži ho zastudil kov.

Zavřel oči, přitiskl prst ke spoušti a představoval si, jak asi bude začínat jeho nekrolog. V úterý 5. března si bývalý investigativní novinář Tom Sagan vzal život v domě svých rodičů v Mount Doře na Floridě.

Ještě maličko přitlačit a…

Ťuk ťuk ťuk.

Otevřel oči.

Venku u předního okna stál nějaký muž s obličejem přilepeným k okenní tabulce, takže Tom rozeznával jeho rysy – byl o něco starší než on, hladce oholený, uhlazeného zevnějšku – a také jeho pravou ruku.

Držel v ní fotografii a tiskl ji ke sklu.

Tom zaostřil pohled na obrázek ležící mladé ženy s toporně nataženýma rukama a nohama.

Jako by byla svázaná.

Její tvář znal.

Jeho dcera.

Alle.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

PODĚKOVÁNÍ

JAMAJKA

PROLOG

SOUČASNOST

1. kapitola