Diana Matlúchová

Moja Austrália

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Diana Matlúchová 2013

Design © Motýľ design 2013

Cover photo © Fotky&Foto/Gina Sanders

Slovak edition © Vydavateľstvo Motýľ 2013

ISBN: 978-80-89482-89-4

Poznámka autorky

Táto kniha opisuje fiktívny príbeh a je podložená skutočnými udalosťami a faktmi.

Poďakovanie

Zo srdca sa chcem poďakovať svojim rodičom. Sú pre mňa najdôležitejší ľudia na tejto planéte. Ďakujem, že ste pri mne stáli aj vtedy, keď som si to nezaslúžila. Adi a Josephovi Gašperakovcom, Tianke a Mattymu za to, že som v nich našla svoju druhú rodinu na opačnom konci sveta. Takisto všetkým svojim austrálskym priateľom. A tým slovenským tiež. Oni vedia, o koho ide. Kolektívu z vydavateľstva Motýľ ďakujem za to, že ich môj príbeh zaujal natoľko, že sa ho rozhodli vydať. Vďaka nim sa mi potvrdilo, že sny sa naozaj plnia. Idem teda snívať ďalej...

,,I believe that happy women are the prettiest women.”

(Verím, že šťastné ženy sú najkrajšie.)

Audrey Hepburn

Sobota ráno. Ráno, na ktoré čakám celý dlhý týždeň. Nemusím vstávať do práce, môžem spať, ako dlho chcem, môžem robiť, čo len chcem… S mužom svojho života. Milujem ten stereotyp. Milujem májové rána, keď sa prebudím a cítim, ako mi slnko svieti cez zastreté okno do očí. Keď ich konečne otvorím, uvedomím si, že dnes bude krásny deň. Inak to ani nemôže byť. Pozriem sa naňho. Spí. Ale moja dobrá nálada mi nedá neprebudiť ho, aby sme si z krásneho dňa užili čo najviac.

„Ahoj, miláčik,“ pritúlim sa k nemu, cítim teplo jeho tela, jeho objatie a čakám bozk na čelo ako každé ráno. Vtom sa strhne, akoby sa práve prebudil z krásneho sna do najhoršej reality, aká môže byť. Zamračene sa na mňa pozrie a otočí sa mi chrbtom. Asi sa mu niečo zlé snívalo. Objímem ho a poviem mu to najkrajšie, čo si môžu ľudia vo vzťahu povedať:

„Ľúbim ťa…“ A čakám spätnú väzbu. Ticho. Skúsim to teda inak: „Milujem ťa, miláčik. Pozri, ako je vonku krásne. Dnes budeme robiť, čo len chceš. Môže byť? Pôjdeme chytať ryby? Kúpať sa? Alebo…?“ Nič. Skúsim to ešte raz.

„Zlatko, už mi konečne povedz, ako ma ľúbiš.“ Opäť žiadna odpoveď. „Ľúbiš ma?“ pýtam sa s úsmevom v hlase. Odpovede sa nedočkám. Je naozaj vytrvalý. Tak skúsim aj ja chvíľu mlčať. Možno to pomôže. Toto posledné ticho trvá asi minútu. Prelomí ho jeho odpoveď:

„Neviem, či ťa ešte ľúbim, Dia,“ vstane z postele bez toho, aby sa na mňa pozrel, postaví sa k oknu a skloní hlavu.

„Prosím?“ sadnem si na posteľ a pozerám naňho. Hlavou mi prebehne milión myšlienok naraz, no ani jedna mi nedáva odpoveď na to, čo práve vyslovil. Neviem, ako dlho trvá, kým zo seba niečo dostanem.

„Zlatko, čo si mi to povedal?“

„Dia, ja ťa už neľúbim. Nemôžem to už dlhšie takto ťahať. Prepáč!“

Ako ťahať? Ja som nepostrehla, že by sme mali nejaký problém. Čo mi to tu rozpráva? Ja žijem vo vzťahu s mužom, ktorého milujem, a nemala som v pláne zmeniť to. Plány mal však on. A veľké. To som sa dozvedela až vtedy, keď som už na tieto otázky nepotrebovala odpoveď.

„Obleč sa, vezmem ťa k vašim.“ Nedokázala som nič povedať. Bez slova som sa obliekla a išla som. Stále som si nahovárala, že sa mi to všetko iba sníva.

O pätnásť minút neskôr som už stála pred domom svojich rodičov. Nevedela som si predstaviť, ako im to poviem. Dokonca ani to, že sa s nimi budem vôbec rozprávať. Náš vzťah bol... vlastne nebol. My sme už vzťah nemali. Iba oficiálne.Ja som okrem vzťahu s ním nemala žiaden iný s nikým. Kráčala som ako bez duše k jediným ľuďom, čo mi zostali, a dúfala som, že si nič nevšimnú. Nebola som pripravená niečo im hovoriť. Stále som totiž čakala, že sa všetko zmení. Držala som v ruke telefón a čakala, že mi zavolá, že sa všetko vráti späť.

„Ahoj,“ povedali mi naši jednohlasne. Zostala som stáť so sklonenou hlavou. Nečakala som, že ich nájdem sedieť na terase. Dúfala som, že vo dverách zakričím, že som prišla, a zatvorím sa v izbe. Nedokázala som odzdraviť. Iba som na nich pozrela a oni vedeli, že sa stalo niečo veľké.

„Čo ti urobil?“ spýtal sa prísne ocino. Neodpovedala som, iba som sa rozplakala.

„Dia, okamžite mi povedz, čo ti urobil! Ak sa ťa dotkol, tak ho…“

Cez slzy som dokázala povedať iba jednu vetu. Hovorila sa mi neuveriteľne ťažko. Nikdy som si totiž nemyslela, že to raz poviem nahlas, a ešte k tomu vlastným rodičom.

„Povedal mi, že ma už neľúbi. Ne-ľú-bi,“ plačúc som si sadla. Naši hneď nereagovali. Spracovávali, čo som to vlastne povedala. Vtedy som v ich očiach uvidela to, čo som tak veľmi potrebovala vidieť.

„Vykašli sa naňho! On nebol ten správny pre teba,“ povedala mamina a podišla ku mne, aby ma mohla objať. Jej objatie vystriedal ocino a ja som zrazu cítila, že sa mám naozaj o koho oprieť. Nebola som si však istá, či to stačí na záchranu môjho sveta. Cítila som sa ako malé dievčatko, ktoré si po páde na bicykli rozbilo koleno a jediní ľudia na svete, ktorí jej v tomto prípade dokážu pomôcť a utešiť ho, sú rodičia. Stále som si nahovárala, že toto nemôže byť koniec.

Ale bol. Nasledujúcich desať dní som strávila výlučne v spoločnosti svojich rodičov, vreckoviek a cigariet. Mamina varila nedeľný obed a ja som sedela, pozerala na ňu a vôbec som nevnímala, čo sa deje. Neustále som plakala, utierala si slzy a nahlas hovorila slová, ktoré zničili môj svet.

„On ma už neľúbi,“ povedala som asi po miliónty raz, krútiac hlavou.

„Dia, prosím ťa, netráp sa toľko! Nemôžem sa už na teba pozerať,“ utešovala ma raz mamina, raz ocino. Obdivujem ich, že to dokázali opakovať donekonečna. Lenže ja som sa potrebovala vytrápiť a vyplakať až po samé dno. Keď som to už nedokázala, vedela som, že mi nezostáva nič iné, iba sa odtiaľ odraziť. Rodičia sa však mohli pokojne tváriť, že sa ich to netýka, že je to môj život, moje problémy, že si ich musím vyriešiť sama. Veď to som od nich počas svojho vzťahu aj vyžadovala. Cítila som sa byť dospelá a nepotrebovala som počuť ich názor. Mala som predsa vlastnú hlavu a hlavu svojho frajera. On bol pre mňa boh. Prispôsobila som sa mu vo všetkom. Vlastný názor som ani nemala. Nepotrebovala som ho. Mala som totiž jeho. On bol stredom môjho vesmíru.

Prvé dva dni som do práce nešla. Strávila som ich v posteli za zastretými závesmi s niekoľkými baleniami vreckoviek a s neskutočným množstvom cigariet. Fajčila som stále a bolo mi to jedno. Stále dookola som si premietala celý vzťah. Snažila som sa zistiť, kde sa stala chyba. Nikde som ju však nenašla. Usilovala som sa nájsť príčinu, ale ani na tú som neprišla. Cítila som sa, akoby mi niekto vytrhol srdce. Mala som prázdno tam, ale aj v hlave. Nevedela som nájsť dôvod a zmysel, prečo žiť. Nedokázala som si predstaviť, čo budem bez neho robiť, ako pôjdem medzi ľudí bez jeho spoločnosti, nevedela som nič. Asi najhoršie zo všetkého bolo zaspávať bez neho. Posteľ bola taká veľká, keď som sa k nemu nemohla pritúliť. Dlho som si nemohla na to prázdno vedľa seba zvyknúť. Fakt, že som desať dní nič nejedla, som si uvedomila až pri obliekaní. Nohavice mi boli strašne voľné. Aj pred zrkadlom som uvidela rozdiel. To bol prvý moment, keď som si povedala, že rozchod bol na niečo dobrý. Uvedomila som si, prečo som za posledné dni nevládala zdolať ani desať schodov bez pauzy na nadýchnutie. Vôbec som si neuvedomovala, že nejem. Existovalo iba moje telo bez duše. Až s odstupom času môžem povedať, že všetko prešlo veľmi rýchlo. Len vtedy mi dni pripadali ako večnosť. Bola som skutočnosťou taká paralyzovaná, že si nespomínam presne, čo sa dialo. Pamätám si iba, ako to bolelo. Na to nedokážem zabudnúť nikdy.

Po niekoľkých dňoch som si našla esemesku: „Máš u mňa ešte nejaké veci. Kedy a kam ti ich môžem priniesť?“

Zostala som šokovaná. Tá správa bola napísaná tak chladne, ako keby sme boli cudzí ľudia. Vedela som, že nie som schopná uvidieť ho. Chvíľami som si nahovárala, že to zvládnem, ale neriskovala som. Kúsok zdravého úsudku mi ešte zostal. Skonštatovala som, že by som sa pred ním určite zosypala, a to som nechcela. Poslala som teda brata.

Po nejakom čase som pomaly začala rozširovať svoju slovnú zásobu z „On ma už neľúbi“ na „Neviem si predstaviť, čo bude s mojím životom ďalej, kde budem o mesiac, o dva, o rok…“ Začala som si však uvedomovať, že ako single mám neskutočne veľa možností. Nebavilo ma chodiť do práce, ktorú som tak „milovala“. Povedala som si, že dám výpoveď, keď príde tá správna chvíľa. Keď budem vedieť, čo ďalej. Keďže som si nevedela predstaviť svoju budúcnosť, nič som si neplánovala a neriešila. Všetko sa postupne vyriešilo samo.

Asi po dvoch mesiacoch strávených v spoločnosti svojej rodiny a kolektívu v práci som si uvedomila, že som single. Začínala som vidieť možnosti, ktoré sa mi ponúkajú. Za rozchod som si dala darček. Usúdila som, že si ho zaslúžim. Kúpila somsi auto. O týždeň som v ňom už sedela. Bola to rýchla a dobrá kúpa. Ako žena s nie veľkými technickými znalosťami o autách som kládla dôraz na vzhľad. Podmienka bola čierna farba a klíma. Koženú výbavu som brala ako pridanú hodnotu. Keď som v ňom prvýkrát šoférovala, vyrástla som do neba. Bol skvelý pocit mať vlastné auto. Bola som na seba hrdá. Začali sa mi ozývať ľudia, na ktorých som zabudla, že ich mám. Boli to priatelia. A bolo ich čím ďalej tým viac. Ozval sa mi aj Peťo. Všimol si na Facebooku môj single status.

„Ahoj, Dia! Ako sa máš?“ napísal mi raz večer.

„Ahoj, Peťko! Mám sa O.K. Ty ako?“

„Ja? Fajn. Chystám sa na víkend domov. Nedáme stretko?“

Po prečítaní tejto správy som si uvedomila: Prečo nie? Môžem sa stretávať aj s ľuďmi s opačným pohlavím. A Peťo sa mi vždy páčil. Ešte počas vzťahu ma priebežne kontaktoval a zisťoval, či náhodou nie som single alebo či neplánujem byť. Vtedy mi to prišlo milé, ale nebrala som to vážne. Teraz, keď už single som, nič mi v tom nebráni. Žila som v presvedčení, že sa nemôžem stretávať s chlapmi počas vzťahu. Ani len na priateľské posedenie. Teraz už viem, že som mala obmedzené názory.

„Veľmi rada,“ súhlasila som bez váhania.

„O.K. Teším sa.“

Začala som rozmýšľať, čo si oblečiem. Sobota bola o dva dni a ja som sa prvýkrát chystala na stretnutie s mužom. Tešila som sa.

Peťo sa v sobotu neozval. Nevedela som si to vysvetliť. Cítila som sa zvláštne. Bola som si istá, že sa stretneme. Ja som bola tá, čo bola pozvaná. On ma už niekoľko rokov kontaktoval a chcel sa so mnou stretnúť. Povedala som si, že sa muselo stať niečo nepredvídateľné. Hodila som to za hlavu.

Nasledujúci víkend som strávila s novoobjavenými priateľmi na chate. Bolo krásne slnečné počasie. Začínala sa jeseň a príroda bola vtedy najkrajšia. Dni sme trávili vonku v prírode a nasávali energiu, ktorú som potrebovala. Večery sme prežili v neďalekom wellness hoteli. Rezervovali sme si bazén iba pre nás, pili šampanské, jedli jahody, saunovali sme sa. Snažili sme sa zrelaxovať najviac, ako sa dalo. Vedeli sme totiž, že po tomto krásnom víkende príde krutá realita. Pondelok, a zase práca. Nenechali sme sa tým odradiť. Dokonca sme uvažovali, že si všetci vybavíme na pondelok voľno a zostaneme dlhšie, ale na nešťastie sa to nedalo uskutočniť. Musím sa priznať, že na chate som prvýkrát skúsila trávu. Bolo mi všetko strašne smiešne a aj sama sebe som si pripadala zábavná. A ten fajn pocit prázdna v hlave sa potom presunul do môjho žalúdka a ja sa dodnes smejem na fotkách, ako sedím pri otvorenej chladničke a jem všetko zaradom.

„Maťo, to ťa frajerka pustila na chatu v spoločnosti štyroch báb a dvoch chalanov?“ spýtala som sa.

„No a?“

„Neviem, sorry! Čím ďalej, tým viac zisťujem, aká som obmedzená.“

Nezdalo sa mi to normálne. Hovorila som si, že určite musia mať vo vzťahu problém. Bola som presvedčená, že sa podvádzajú. Neskôr som však pochopila, že to nie je o tom, čo je a čo nie je normálne. Je to vždy o dvoch ľuďoch, ktorí vo vzťahu sú. O hraniciach, ktoré si určia. Pre každého je prirodzené a normálne niečo iné. Ja som vo vzťahu nebola zvyknutá na takéto správanie. V tom mojom som bola kontrolovaná, aj či som naozaj v práci. Vtedy som to brala ako milý prejav z jeho strany. Vysvetľovala som si to tak, že mu na mne záleží, že sa o mňa bojí. Dnes už viem, že to s tým nemalo nič spoločné.

Z chaty som prišla oddýchnutá, ako som už dlho nebola. Bolo mi ľúto, že to krásne slnečné leto sa práve skončilo a ja som si ho vôbec neužila. Prežila som ho v smútku. Povedala som si, že ďalšie ročné obdobie nepremárnim. Odvtedy som víkendy trávila všade. Teda cez deň v škole a večer vonku. Končila som výšku a externé štúdium mi dalo zabrať. V poslednom ročníku bolo ťažké skĺbiť všetky povinnosti. Čakala ma diplomovka a na moje veľké prekvapenie ma to až tak netrápilo. Čím viac som chodila von, tým viac nových ľudí som spoznala.

Raz som bola v sobotu v noci vonku s Karin. Študovala v Anglicku, mala pred sebou posledný ročník. Bolo vianočné obdobie, takže ho prišla prežiť s rodinou. Mali sme zaužívaný taký rituál. Vždy, keď prišla, sme sa stretli a prebrali všetko, čo sa udialo, odkedy sme sa naposledy videli. O druhej ráno, keď sme už prebrali aj čašníka v bare, som sa chystala na odchod domov.

„Čaute, baby, môžem si k vám prisadnúť?“ prihovoril sa nám pre mňa neznámy chalan. Vyzeral veľmi dobre. Kým som si ho prezrela a hľadala tie správne slová na odpoveď, ktorými by som ho zaujala, predbehla ma Karin.

„Ježiš, Rišo, to si ty?!“

„To nemyslíš vážne, že si si celý večer nevšimla, že tu pobehujem, Kajuš!“ Zato ja som si ho všimla.

„Sorry, nie. Vieš, vidíme sa s kamoškou po dlhej dobe, rozoberáme samé dôležité veci a nestíhame vnímať okolie. Toto je Dia.“

„Ahoj,“ usmiala som sa naňho. Vyzeral veľmi dobre. Bol to typ, o akom sníva každá žena. Vysoký, opálený, tmavá pokožka, krásne biele zuby. Na zuby som bola vždy zaťažená. Tie si všímam na každom. Mal dokonalé telo. A mal aj niečo v očiach. Ale neviem, či sa mi to zdalo preto, že tam naozaj niečo mal, alebo to mal z toho, že sme už obaja čo-to popili.

„Baby, čo si dáte? To isté, čo pijete, alebo?“

„To isté,“ povedali sme jednohlasne.

„O. K., hneď to tu máte,“ a odišiel k baru.

„Karin, ty ho poznáš? To nemyslíš vážne. Ja ho registrujem, odkedy sme prišli,“ snažila som sa vypátrať čo najviac, kým sa vráti späť.

„Hej, poznám. Spali sme spolu,“ povedala znudene.

„Aha,“ reagovala som zaskočená.

„Páči sa ti?“ pozrela na mňa so záujmom. Nestihla som ani zareagovať a Karin pokračovala: „Lebo ak hej, vybavím ti ho. Myslím síce, že to ani nebude treba. On pôjde aj sám. Zastavil sa tu určite kvôli tebe a to, že som s tebou a pozná ma, mu cestu k tebe len uľahčilo. Ak chceš dnes odchádzať domov so spokojným úsmevom na tvári a po dobrom orgazme, si na správnej adrese,“ povedala Karin, ako keby sme sa rozprávali o tom, či si mám dať zlaté alebo strieborné doplnky k šatám.

„Čo si sa zbláznila? Veď si s ním spala ty. Určite nie,“ povedala som vážne. Bola som zaskočená, že mi ponúka chlapa, s ktorým spala. Ale na druhej strane ma to lákalo.

„Tak, krásky, tu to máme,“ priniesol nám drinky s úsmevom na tvári. Zvyšok večera sa od nás nepohol. Karin mala pravdu. Mal záujem o mňa. A veľmi mi to imponovalo. Čím viac drinkov sme vypili, tým viac moje zábrany stráviť s ním noc opadávali.

„Lúčim sa s vami. Vypila som toho viac ako zvládam. Majte ešte pekný večer,“ povedala s úsmevom Karin a odišla. Stihla mi však ešte pošepkať: „Uži si to, zlatko!“

Nestihla som zareagovať na jej lúčenie. Mala to premyslené, lebo vedela, že by som odišla s ňou. Kým som sa pozerala, ako sa za ňou zatvárajú dvere, Rišo už sedel v tesnej blízkosti pri mne. Iba som sa naňho usmiala, on na mňa a vedeli sme, že sa to stane.

Stalo sa. Skončili sme v hoteli. Pili sme šampanské a vyskúšali sme asi všetky polohy z kámasútry. Myslím si, že sme aj nejaké nové objavili. Táto noc zmenila môj pohľad na sex. Dovtedy som spala iba s mojím ex. Nevedela som o sebe, že dokážem zahodiť zábrany a užívať si to. Určite to bolo spôsobené aj tým, že som pila, ale hlavu som mala čistejšiu ako kedykoľvek predtým. V tú noc som spoznala okrem Riša ešte niekoho. Volá sa Orgazmus. Zistila som, že to nie je iba povesť, že naozaj existuje. EXISTUJE. Dokonca prichádza aj viackrát za sebou. Sex môže trvať aj viac ako päť minút. To bol tiež skvelý objav. Tú noc som sa toho dozvedela ešte viac. Aj to, že som doteraz žila v karanténe. Nevedela a nevidela som, čo všetko mi život ponúka. Zrazu som zistila, že na svete existuje toľko krásnych vecí a že som pripravená prijať ich do svojho života. Mala som pocit, že všetko dokážem. A aj som dokázala. Nie všetko, ale pre mňa veľa. Môj život sa začal uberať tým správnym smerom.

Asi po štyroch hodinách strávených výlučne v posteli som s úsmevom na tvári sadla do taxíka a nechala sa odviezť domov. Ale nespala som. Hlavou sa mi premietal celý scenár uplynulej noci a ja som vedela, že to chcem zažívať často. Teda celý život. Chcem byť už len šťastná. Uvedomovala som si, že je to spôsobené orgazmami, ktoré som zažila. Dalo mi to toľko síl a optimizmu, že by ma nikto nepresvedčil o opaku.

Ahoj, zlatko. Ako bolo? , prišla mi správa od Karin.

Okamžite som jej volala. Toľko som jej toho chcela povedať, že by sa to do niekoľkých správ nezmestilo. Dohodli sme sa, že večer zájdeme na kávu.

„Hovor! Povedz mi všetko!“ privítala ma Karin namiesto pozdravu. S úsmevom, ktorý mi ešte stále nezmizol z tváre, som jej všetko vyrozprávala.

„Konečne si začala žiť! A musíš v tom pokračovať! Príď za mnou do Anglicka! Tam zažiješ skvelé párty. Bradford je študentské mesto. Bude sa ti tam veľmi páčiť,“ vyhlásila nadšene.

„Prečo nie?“ usúdila som.

„Kaji, je to v poriadku, že som s ním spala? Neviem, mne to pripadá zvláštne, že si s ním spala ty a teraz ja, a sme pritom kamošky,“ nedalo mi nespýtať sa. Nemala som dovtedy žiadne skúsenosti s takýmito situáciami.

„Diuš, prosím ťa! Tu nejde o lásku. Vôbec takéto hlúposti nerieš! Vitaj v reálnom živote! Netvrdím, že môžeš spať s každým, s kým som spala ja, ale Rišo je ako hračka. A hračky sa predsa požičiavajú. Niektoré,“ povedala.

Zvyšok času sme strávili rozprávaním o Bradforde. Karin ma pripravila na všetko, čo ma čaká a ja som sa už nevedela dočkať.

O dva dni boli Vianoce a ja som si pod stromčekom našla letenku. Prvýkrát po dlhom čase som zažila Vianoce iba v spoločnosti svojej rodiny. O to viac som si to užívala. Neboli to pre mňa Vianoce ako po minulé roky. Už som nebola netrpezlivá, kým rozbalíme darčeky a ja budem môcť odísť za ním. Konečne som zažila Vianoce, ktoré som si naozaj užívala a tešila sa z nich. V kruhu najbližších. Bez pretvárky a nútených úsmevov. Tak ako to má byť. Aj môj vzťah s rodičmi bol taký, aký má byť. Konečne som pochopila, že rodina je to najdôležitejšie, čo mám a že mi na nej veľmi záleží. Potom, ako mi boli všetci oporou a prežívali so mnou všetky moje stavy od puberty až doteraz, keď som konečne našla samu seba, som si to všetko skutočne uvedomila.

Po sviatkoch nastala krutá pracovná realita. V práci to nebolo ružové. Nový rok, nové plány a vízie. Mňa to však vôbec nevzrušovalo. V hlave som začala riešiť odovzdanie diplomovky a štátnice, ktoré sa nezadržateľne blížili. Usúdila som, že práve nastal pravý čas odísť a urobiť ďalšie dôležité rozhodnutie. Dala som výpoveď. Pustili ma až vo februári, a to mi narušilo plány s písaním diplomovky. Zrazu som zistila, že mi horí termín. Mala som dva týždne na jej odovzdanie. Bola som v neuveriteľnom strese, hlavne keď som po týždni strávenom za počítačom poslala svoju prácu na odobrenie a prípadné opravy. Moja konzultantka mi ju vrátila na prepracovanie. Na záver mailu dodala: „S touto diplomovou prácou Vás pravdepodobne nepustím k tohtoročným štátniciam. Pod ňu sa ja nepodpíšem. Pokúsim sa vybaviť Vám termín na opravné septembrové kolo,“ prečítala som si so zdeseným výrazom.

„Čo? Čo mi to napísala?“ zostala som ako obarená. Zrazu mi začali pracovať všetky mozgové bunky, o ktorých som ani nevedela, že ich mám. Povedala som si, že to tak nebude, že diplomovku odovzdám včas a dokonca aj zložím štátne skúšky. Dnes už viem, že pri mne museli stáť všetci anjeli. Nasledujúci týždeň som nevyšla z izby a urobila som aj nemožné. V deň odovzdania práce som o pol štvrtej ráno vytlačila poslednú stranu, ponáhľala som sa dať ju zviazať a odovzdať. Stihla som to. Vydýchla som si. Cestou domov som mala dobrú náladu. Všetok ten stres posledných dní zo mňa konečne opadol. Aj keď to bolo len o chlp, ale stihla som. Rozhodla som sa, že zavolám Soni. Stíšila som teda Aliciu Keys a moju vtedy aktuálnu hymnu Superwoman a zavolala som jej. Soňa bola spolužiačka z výšky. Vždy robila skúšky na samé A-čka, aj diplomovku odovzdala v predstihu. Mala som šťastie. Soňa bola v neďalekej kaviarni, išla som teda za ňou.

„Ahoj, kočka! Ako sa máš?“ oslovila som ju hneď, ako som ju uvidela.

Stretli sme sa v našom obľúbenom podniku, kam sme občas odbehli počas nudných prednášok, ale aj sedávali po ťažkých skúškach. Väčšinou som pred nimi vedela iba názov predmetu. Ale musím povedať, že som mávala šťastie a nejako som to vždy zvládla najmä vďaka tomu, že som si pamätala veľa z prednášok.

„Ahoj, Diuška! Rada ťa vidím. Sadni si a užívaj si posledné chvíle krásnych školských čias,“ povedala nostalgicky.

„Neblázni, Soni! Už sa neviem dočkať, kedy bude po všetkom. Nevieš si predstaviť, čo som si prežila kvôli diplomovke,“ povedala som vážne.

„Ale čo si? Ver mi, ešte ti bude za tým všetkým ľúto.“

„Hm… Asi máš pravdu, ale dnes na to nechcem myslieť. Nebavme sa o škole. Hovor, čo máš nové?“ spýtala som sa Sone. Potrebovala som úplne vypnúť, odísť od školy. Vedela som, že ma čakajú ešte raz také stresy na štátniciach.

„Čo mám nové? Máme s frajerom krízu,“ povedala bez zmeny tónu hlasu. Mala som pocit, akoby sa jej to netýkalo.

„Akú? Čo sa stalo?“ spýtala som sa.

„Podviedol ma. A prosí o odpustenie. Teda prosil. Už som mu odpustila,“ povedala a ja som sa na ňu nechápavo pozrela.

„Odpustila? Prečo?“ chcela som vysvetlenie.

„Vieš, je to dosť komplikované. Asi by som na to nikdy neprišla, ale náhoda to chcela inak. Práve vtedy, keď s ňou riešil, som mu zavolala. Mal telefón vo vrecku košele. Ako sa o seba obtierali, podarilo sa mu zdvihnúť bez toho, aby o tom vedel,“ povedala Soňa flegmaticky.

„Prosím?“ prerušila som ju.

„Hej, dobre počuješ, Dia,“ povedala už s miernym smútkom v hlase. Asi to v nej všetko znovu ožilo. Nechala som ju pokračovať.

„Vydržala som to počúvať presne trinásť minút. Potom som zložila a zavolala znovu. Najlepšie bolo, že tentoraz zdvihol a vedel o tom. Snažil sa zachovať pokojný tón a tváril sa, akoby sa nič nedialo. Mal smolu, že som posledných trinásť minút bola s ním bez toho, aby o tom vedel. Vieš, čo som však nechápala?“ spýtala sa ma.

„Neviem, nechápem nič z toho, čo mi tu rozprávaš,“ povedala som vážne.

„Prečo zdvihol v jej spoločnosti?“ položila mi otázku, hoci nečakala na moju odpoveď. Pokračovala teda ďalej: „Prosiac na kolenách, so slzami v očiach povedal, že to bola nejaká štetka, čo ju náhodou stretol.“

„Teba obmäkčili jeho slzy a odpustila si mu?“ spýtala som sa nechápavo.

„Áno, odpustila. Keď kľačal na kolenách a plakal, vytiahol prsteň a požiadal ma o ruku. Povedal, že mu je veľmi ľúto, čo sa stalo, že vďaka tomu si uvedomil, že som jeho životná láska, že ma nechce už nikdy stratiť a podobné hlúposti.“

Nechápala som, prečo to hovorí, ako keby sa jej to netýkalo. Nevedela som, ako reagovať. A potom zo mňa vyšlo: „Soni, to je tvoje rozhodnutie a tvoj život. Ty musíš vedieť, čo je pre teba správne. Časom uvidíš, či si sa dobre rozhodla.“ Snažila som sa reagovať nezainteresovane, aj keď som s tým nebola stotožnená.

„Ešte niečo ti musím povedať. Vieš, prečo som mu odpustila?“ spýtala sa ma.

„Netuším,“ reagovala som prekvapene, ale nevedela som sa dočkať odpovede.

„Aj ja som ho podviedla. Mala som len šťastie, že sa to nikdy nedozvedel. My ženy vieme tieto veci lepšie robiť. Mala som možnosť zistiť na vlastnej koži, aké je to. Tiež som si uvedomila, že ho nechcem stratiť,“ povedala vážne. Nevedela som, ako reagovať. Zdalo sa mi to choré, ale bol to jej život a jej rozhodnutie.

„Možno to bolo naozaj na niečo dobré. Budem ti držať palce, aby vám to vydržalo navždy. A ak by sa tak náhodou nestalo, pokojne sa mi ozvi! Pomôžem ti na to zabudnúť.“

Snažila som sa odľahčiť situáciu, no nie som si istá, či sa mi to podarilo. Tešila som sa, že svoje vzťahové problémy riešiť nemusím. Bolo mi Sone ľúto, ale je to jej život. Kto si ho ako zariadi, tak sa má. Dopila som svoj obľúbený mätový čaj a rozlúčila som sa. Nevedela som sa dočkať postele a spánku, ktorý som tak veľmi potrebovala. Cestou domov som počúvala dookola Superwoman a utvrdzovala som sa, že ňou naozaj som. Nasledujúce dva dni som nevyšla z postele. Bolo úžasné mať prázdnu hlavu a nič neriešiť. Po tomto stresujúcom období som sa prihlásila na sociálnu sieť, aby som zistila, o čo som za dva týždne prišla. Po zisteniach, kto bol kde na dovolenke, kto s kým chodí, kto je single a kto to má komplikované, mi prišla správa od Peťa.

„Ahoj, Dia! Prepáč, že som sa naposledy neozval. Niečo mi do toho prišlo. Môžem to napraviť?“ Zasmiala som sa. No aj napriek tomu, ako sa poslednýkrát na mňa vykašľal, lákalo ma to.

„Budeš sa však musieť veľmi snažiť, aby si to napravil. Myslíš, že to dokážeš?“ napísala som mu a čakala na odpoveď. Bola som si istá, že sa zase nestretneme, ale rozhodla som sa, že to nebudem riešiť. Nejako sa to vyvinie.

„Urobím pre to všetko!!!“ odpísal.

Dohodli sme sa na najbližšiu sobotu. Už som neplánovala, čo si oblečiem. Dokonca som si urobila aj náhradný program, aby som sa vyhla pocitu odmietnutia. Keď nepríde, pôjdem sa zabaviť s niekým iným. Nemala som z neho dobrý pocit. Asi preto, že ma už raz „odmietol“. A ženy nemajú rady odmietnutie. Cítila som, že on má navrch. Dala som mu na to dôvod tým, že som hneď súhlasila s ďalším stretnutím. Ale…

V sobotu na moje prekvapenie prišiel. Naozaj sa snažil. Dokázal vo mne zabiť všetky tie negatívne pocity, čo som mala predtým. Dali sme si skvelú večeru v skvelej reštaurácii. Po večeri nasledovala prechádzka, zobral ma za mesto. Snežilo. Mali sme nádherný výhľad. Iba on a ja. Bolo to všetko veľmi romantické a do určitého momentu som sa cítila veľmi dobre. Stáli sme tam a pozerali na mesto. Postavil sa za mňa, objal ma, začal bozkávať, jeho ruky začali hľadať tie správne miesta na mojom tele.

„Diuš, ja sa z teba zbláznim,“ túžobne mi zašepkal.

„Hm… Len to nie,“ začala som hrať jeho hru.

„Dnes ťa tak pretiahnem, že budeš plakať,“ povedal vzrušene. Zostala som ticho, lebo som nevedela, ako reagovať. Každou sekundou boli jeho dotyky silnejšie a začínali bolieť. Uvedomovala som si, že sa deje niečo, čo sa mi nepáči.

„Ako to máš rada? Hm? Zahráme si takú hru. Najprv si budem s tebou robiť ja, čo chcem a potom,“ nechutne sa zasmial, „ak budeš ešte vládať, môžeš si robiť ty so mnou, čo len chceš.“ Keď to vyslovil, snažila som sa vytrhnúť z jeho objatia. No nešlo to. Bol silnejší.

„Okej, Peťo. Na dnes stačí! Môžeš ma zobrať domov?“ snažila som sa pokojne reagovať.

„No určite. Dnešný večer sa práve začína, zlatko,“ povedal ako samozrejmosť.

„Dosť! Zober ma okamžite domov!“ zvýšila som hlas. Na chvíľu sa mi podarilo vytrhnúť z jeho objatia, ale začal sa správať drzo a násilne.

„Okamžite ma zober domov!“ začala som kričať.

„Prestaň to kaziť!“ povedal vážne so zvýšeným hlasom a pokračoval v tých nechutnostiach. V tej chvíli som nemala veľa možností, ako sa zachrániť. Napadlo mi, že ho zo všetkých síl kopnem na miesto, o ktorom som vedela, že by ho to tam mohlo bolieť, a potom utečiem. Bála som sa však, že ho to vyburcuje ešte k väčšej násilnosti. Inú možnosť som však nemala. V takýchto situáciách nie je veľa času na dôkladné premyslenie situácie. Musela som rýchlo konať. Začala som naberať všetky sily, aby bolo kopnutie najúčinnejšie, a vtom som uvidela svetlo. Blížilo sa k nám auto. Asi prichádzal nejaký ďalší párik užiť si krásny výhľad. Vlastne je jedno, čo tam išli robiť. Hlavne, že prišli. Mňa tým zachránili. Keď boli bližšie, Peťo spozornel: „Toto snáď nie je možné! Zase sem niekto musí ísť, keď som tu ja,“ povedal nahnevane.

„Prosím?“ reagovala som začudovane. Takže on to tu už pozná? „Vezmeš ma domov, alebo mám poprosiť ich?“ spýtala som sa vážne. Sama som nevedela, kde sa vo mne vzal ten tón, akým som to povedala, ale očividne zabral.

„Zbláznila si sa? Sadaj, ideme,“ povedal vážne. S nenávisťou v očiach sa pozrel na prichádzajúce auto a vztýčil prostredný prst. Prvé minúty bolo v aute ticho. Premýšľala som, aké šťastie som mala. Peťo však ticho prerušil.

„Nájdeme si iné miestečko, zlatko?“ spýtal sa, akoby to bolo úplne normálne. Pre neho asi bolo. V mojom živote však dohral svoju úlohu. Vďaka nemu som sa naučila, čo som sa naučiť mala. Zase som bola o poznanie múdrejšia.

„Zastav, prosím!“ povedala som vážne. Asi pochopil. Alebo sa v ňom niečo pohlo? Neviem. Dôležité je, že naozaj zastavil. Mala som šťastie, že sme práve prechádzali popri stanovišti taxíkov. Keď zastavil, poslednýkrát som sa naňho pozrela.

„Si si istá, že chceš odísť?“ spýtal sa monotónne. Zvraštila som čelo a na rozlúčku som vztýčila svoj prostredný prst, zabuchla dvere a nasadla do taxíka. To bolo poslednýkrát, čo som ho videla. Svoju úlohu v mojom živote dohral. Celou cestou som sa snažila prísť na to, ako sa mi niečo takéto mohlo stať. Nezistila som nič. Rozpamätala som sa iba na to, že už pred stretnutím s ním som nemala dobrý pocit. Povedala som si, že už budem robiť iba to, z čoho dobrý pocit budem mať.

Mala som ten zážitok v hlave ešte pár dní, no na nič som neprišla. Proste som sa musela zmieriť s tým, čo som prežila. Urobilo ma to silnejšou, niečo som sa naučila. Snažila som sa zabudnúť, pretože sa blížil dátum môjho odletu do Bradfordu.

Table of Contents

Titulná strana

-1-