Kathy Reichs

VRAŽEDNÉ

TAJOMSTVÁ

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Temperance Brennan, L. P. 2002

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2013

Translation © Patrik Roľko 2013

ISBN 978-80-556-0797-9

Venované nevinným:

Guatemala

1962 – 1996

New York, New York

Arlington, Virgínia

Shanksville, Pensylvánia

11. september 2001

Dotýkala som sa ich kostí. Trúchlim nad nimi.

1

„Som mŕtva. Aj mňa zabili.“

Slová starej ženy mi trhali srdce.

„Prosím, povedzte mi, čo sa stalo v ten deň.“ María rozprávala tak potichu, že som musela napínať uši, aby som porozumela jej španielčine.

„Pobozkala som maličké a odišla na trh.“ Oči sklopené, hlas monotónny. „Netušila som, že ich už nikdy neuvidím.“

Preklad z kakchiquelčiny do španielčiny, potom rýchla lingvistická slučka, a znovu späť, odpovede striedali ďalšie otázky. Preklad však nijako neotupil hrôzu vyplývajúcu z ich obsahu.

„Kedy ste sa vrátili domov, seňora Ch’i’p?“

„A qué hora regresó usted a su casa, señora Ch’i’p?“

„Chike ramaj xatzalij pa awachoch, Ixoq Ch’i’p?“

„Neskoro popoludní. Predávala som fazuľu.“

„Dom už horel?“

„Áno.“

„A vaša rodina bola dnu?“

Mlčky prikývla.

Sledovala som prítomných. Stará mayská žena, jej syn v stredných rokoch aj mladá antropologička María Paízová privolávali takú desivú spomienku, že bolo príliš ťažké vyjadriť ju slovami. Cítila som hnev a smútok, kopili sa vo mne ako búrkové mraky na obzore.

„Čo ste urobili?“

„Pochovali sme ich v studni. Rýchlo, skôr než sa vrátili vojaci.“

Dívala som sa pozorne na starenku. Tvár mala ako z hnedého menčestru, ruky samý mozoľ, dlhý vrkoč skôr sivý než čierny. Vrch hlavy mala omotaný šatkou so vzormi, čo žiarili červenými, ružovými, žltými a modrými odtieňmi, staršími než hory okolo nás. Jeden cíp povieval vo vetre.

Žena sa neusmievala ani nemračila. A na moju veľkú úľavu, ani sa nedívala nikomu do očí. Vedela som, že keby sa naše pohľady stretli čo i len nakrátko, musela by som čeliť nesmierne silnému náporu bolesti. Možno to chápala, a preto uhýbala očami – aby nestrhla ostatných do pekla, čo sa v nich skrývalo.

Alebo za tým bola nedôvera. Veci, ktoré kedysi videla, jej možno bránili dívať sa priamo do tvárí neznámych ľudí.

Zakrútila sa mi hlava. Preklopila som vedro, sadla si naň a rozhliadla sa po okolí.

Bola som vo výške tisícosemsto metrov nad morom v západných horách Guatemaly, na dne strmej rokliny. V dedine Chupan Ya. Medzi horskými pásmami. Približne sto-

dvadsaťpäť kilometrov severozápadne od hlavného mesta

Guatemaly.

Okolo mňa plynula široká rieka bujného zeleného pralesa, miestami z nej ako ostrovčeky vykúkali malé políčka a záhrady. Tu a tam obrovskú šachovnicu pretínali rady umelých terás, čo kaskádovito padali do údolia ako hravé vodopády. Najvyššie vrcholy boli zahalené v hmlistom opare, čo rozmazával ich kontúry do monetovskej mäkkosti.

Mala som len málo príležitostí vidieť takú úžasnú prírodu. Great Smoky Mountains. Mestečko Gatineau v Quebecu osvetlené polárnou žiarou. Bariérové ostrovy pri karolínskom pobreží. Sopka Haleakala na úsvite. V tom nádhernom prostredí bola naša úloha ešte srdcervúcejšia.

Keďže som forenzná antropologička, náplňou mojej práce je vyhrabávať zo zeme mŕtvych a skúmať ich ostatky. Identifikujem spálené, mumifikované, rozložené a skeletizované telá, ktoré by inak pravdepodobne skončili v anonymných hroboch. Niekedy je identifikácia iba generická – žena belošskej rasy, vek približne dvadsaťpäť rokov. Inokedy môžem potvrdiť predpokladanú totožnosť. V niektorých prípadoch zistím aj to, ako títo ľudia zomreli. Alebo akým spôsobom boli ich telá zmrzačené.

Som zvyknutá na to, čo nasleduje po smrti. Poznám dobre jej pach, viem, ako vyzerá a čo znamená stále na ňu myslieť. Aby som mohla vykonávať svoje povolanie, musela som sa naučiť potláčať svoje city.

Ale tá starenka prenikla mojím odhodlaným odstupom ako nôž maslom.

Ďalšia vlna závratu. To robí tá nadmorská výška, povedala som si. Sklonila som hlavu a dýchala zhlboka.

Hoci mojimi domovskými základňami sú Severná Karolína a Quebec, kde pracujem ako forenzná antropologička pre obidve jurisdikcie, odcestovala som dobrovoľne na mesiac do Guatemaly ako dočasná konzultantka Fundación de Antropología Forense de Guatemala. Guatemalská nadácia súdnej antropológie FAFG pracovala na lokalizácii a identifikácii ostatkov tých, ktorí zmizli behom občianskej vojny v rokoch 1962 až 1996, jedného z najkrvavejších konfliktov v dejinách Latinskej Ameriky.

Od svojho príjazdu pred týždňom som sa toho veľa dozvedela. Odhadovaný počet nezvestných sa pohyboval medzi sto až dvestotisíc. Skoro všetky masakre mala na svedomí guatemalská armáda a polovojenské organizácie k nej pričlenené. Väčšinu zabitých tvorili vidiecki roľníci. Zahynulo aj veľa žien a detí.

Obete boli zväčša chladnokrvne zastrelené alebo rozsekané mačetami. Všetky dediny však nemali také šťastie ako Chupan Ya. Tu mali aspoň čas schovať svojich mŕtvych. Oveľa častejšie ich pochovávali v neoznačených masových hroboch, nahádzali do riek alebo nechali pod troskami chatrčí a domov. Rodinám nikto nič nevysvetlil, neexistovali nijaké zoznamy nezvestných, nijaké záznamy. Komisia OSN pre objasnenie minulosti nazvala tieto masakre genocídou mayského ľudu.

Rodinní príslušníci a susedia hovorili o svojich nezvestných ako o desaparecidos. Zmiznutí. FAFG sa ich snažila nájsť, či skôr snažila sa nájsť ich pozostatky. A ja som im prišla pomôcť.

Do Chupan Ya vstúpili vojaci a civilné hliadky v jedno augustové ráno roku 1982. Muži v strachu, že budú obvinení zo spolupráce s miestnym partizánskym hnutím a potrestaní, utiekli. Ženy sa spolu s deťmi mali zhromaždiť vo vybraných usadlostiach. V čistej dôvere, alebo azda zo strachu z armády, poslúchli. Keď vojaci našli ženy tam, kam ich muži poslali, celé hodiny ich znásilňovali a potom ich spolu s deťmi pozabíjali. Všetky domy v údolí ľahli popolom.

Tí, čo prežili, hovorili o piatich masových hroboch. Dvadsaťtri žien a detí údajne ležalo na dne studne za seňorou Ch’i’p.

Starenka pokračovala v rozprávaní. Za ňou som videla konštrukciu, čo sme vztýčili pred tromi dňami, aby sme ochránili studňu pred dažďom a slnkom. Na železných nosníkoch viseli batohy a fotografické tašky, vstup do jamy pod nimi bol zakrytý celtovinou. Plastové prepravky, vedrá, lopatky, krompáče, štetce a úložné kontajnery ležali presne tam, kde sme ich zavčas rána nechali.

Medzi kolíkmi okolo studne bol natiahnutý povraz, ktorý oddeľoval divákov od pracovníkov. V ohraničenom priestore nečinne postávali traja členovia tímu FAFG, mimo neho dedinčania, ktorí sem prichádzali dennodenne a mlčky sa prizerali. A policajná stráž, ktorá dostala rozkaz, aby nám zabránila pokračovať.

Nechýbalo nám už veľa do odhalenia presvedčivých dôkazov, keď nám prikázali, aby sme okamžite prerušili kopanie. Poznala som to podľa toho, že v pôde, ktorá už nebola mahagónová, ale sýtočierna, sa začali vynárať zvyšky popola a zuhoľnateného dreva. V sitku sa zachytila detská sponka do vlasov. Našli sme útržky látky a maličkú tenisku.

Dobrý Bože! Naozaj leží rodina tej starej ženy iba pár centimetrov pod miestom, kde sme práce predčasne prerušili?

Päť dcér a deväť vnúčat. Zastrelené, rozsekané mačetami a spálené vo vlastnom dome spolu s ostatnými ženami a deťmi zo susedstva. Ako človek vôbec znesie takú veľkú stratu? Čo už jej život môže poskytnúť okrem nekonečnej bolesti?

Znovu som prebehla pohľadom po okolitej krajine. Všimla som si asi tucet farmárskych usadlostí vysekaných do listnatej tváre úbočia. Múry z nepálených tehál, škridlové strechy, z kuchynských ohnísk sa dvíhal dym. Pred každým domom bol prašný dvor, kde pobehoval jeden či dva vychudnuté psy, obďaleč latrína. Tí bohatší mali zopár sliepok, podvyživené prasa, bicykel.

Dve z dcér seňory Ch’i’p žili v malej osade, tvorilo ju pár chatrčí uprostred východného zrázu. Ďalšia žila hore na hrebeni, na mieste, kde sme zaparkovali autá FAFG. Všetky tri boli vydaté; nedokázala si spomenúť na vek. Ich deti mali tri dni, desať mesiacov, dva roky, štyri roky a päť rokov. Jej najmladšie dcéry bývali vtedy ešte stále u rodičov. Jedna mala jedenásť rokov, tá druhá trinásť. Rodiny navzájom spojené sieťou vyšliapaných chodníčkov a génov. Ich svetom bolo toto údolie.

Predstavila som si, ako sa seňora Ch’i’p v ten deň vracia z trhu, možno schádzala sem dolu tou istou prašnou cestičkou, po ktorej sa náš tím lopotil každé ráno dolu a vždy večer hore. Predala všetku fazuľu. Asi bola šťastná.

A zrazu, des a hrôza.

Dvadsať rokov nestačí, aby na to človek zabudol. Na to nestačí ani celý život.

Pýtala som sa v duchu, ako často na nich myslí. Kráčajú ich tiene s ňou, keď sa trmáca na trh po tej istej trase, akou šla v ten osudný deň? Vkĺznu do jej príbytku cez roztrhanú rohož, ktorou si zakrýva okno, zakaždým, keď na údolie padne tma? Vstupujú do jej snov? Prichádzajú k nej s úsmevom na tvári a šťastným smiechom, ako ich často vídavala zaživa? Alebo zakrvavení a obhorení, akých ich našla po smrti?

Zrak sa mi zahmlil, znovu som sklonila hlavu a zahľadela sa do zeme. Ako len môžu ľudia urobiť niečo také druhým ľuďom? Bezmocným ženám a deťom, ktoré sa nedokážu brániť? V diaľke zaburácal hrom.

O niekoľko sekúnd nato, a možno medzitým uplynuli celé veky, hovor ustal a vo vzduchu zostala visieť nepreložená otázka. Keď som odlepila oči od zeme, María a jej tlmočník už preniesli pozornosť na kopec za mnou. Seňora Ch’i’p ďalej upierala pohľad na špice svojich sandálov, ruka na líci, prsty skrútené ako novorodenec.

„Mateo sa vrátil,“ oznámila Elena Norvillová, členka FAFG z oblasti El Petén. Len čo sa pozviechala na nohy, obrátila som sa. Zvyšok tímu sa prizeral spod stanu.

Po jednom z vyšliapaných chodníkov, čo sa kľukatili úbočím rokliny, schádzali dvaja muži. Ten vpredu mal na sebe modrú vetrovku, vyblednuté džínsy a hnedú čiapku. Hoci z miesta, kde som sedela, sa písmená nad šiltom nedali prečítať, vedela som, že tvoria nápis FAFG. Všetci šiesti, čo sme tu čakali, sme mali na hlavách rovnakú čiapku. Druhý muž, čo kráčal za ním, mal na sebe oblek s kravatou a niesol rozkladaciu stoličku.

Sledovali sme, ako sa dvojica mužov opatrne, aby nič okolo seba nezničila, prediera pomedzi nízke výhonky kukurice, obrastené poltuctom ďalších obilnín. Sadenice fazule. Riadky so zasadenými zemiakmi. Pre nás nepodstatné, ale pre rodinu, ktorej patrili, to bol základný zdroj potravy a príjmu.

Keď sa muži priblížili asi na dvadsať metrov, Elena zavolala: „Máš to?“

Mateo ukázal zdvihnutý palec.

Pokyn zastaviť prácu na pohrebisku vydal miestny starosta. Podľa jeho interpretácie exhumačného poriadku nesmela žiadna činnosť prebiehať bez prítomnosti sudcu, guatemalského ekvivalentu okresného štátneho zástupcu. Keď nás dnes skoro ráno starosta navštívil a nijakého sudcu na mieste vykopávok nevidel, vydal zákaz akejkoľvek ďalšej činnosti. A tak sa Mateo vybral do Guatemaly, aby zrušil toto nariadenie.

Mateo zaviedol svojho spoločníka rovno k dvom uniformovaným strážnikom, príslušníkom národnej polície, a predložil im akýsi dokument. Starší policajt si posunul remeň poloautomatickej zbrane, prevzal papier a prečítal si ho. Lesklý čierny šilt na jeho sklonenej hlave odrážal blednúce popoludňajšie svetlo. Druhý strážnik stál s nohou vystrčenou pred sebou a tváril sa znudene.

Po krátkom rozhovore s návštevníkom v obleku starší policajt vrátil Mateovi doklad a prikývol.

Dedinčania sa mlčky, ale zvedavo prizerali, ako Juan, Luis a Rosa vstávajú a víťazoslávne si plieskajú dlaňami. Mateo a jeho spoločník sa k nim pridali. Elena takisto.

Keď som kráčala ku stanu, obzrela som sa ešte raz na seňoru Ch’i’p a jej dospelého syna. Muž sa mračil, nenávisť mu sršala z každého póru. Nenávisť ku komu? pýtala som sa v duchu. K tým, čo mu zmasakrovali rodinu? K tým, ktorí prišli z iného sveta, aby sa prehrabávali v ich kostiach? K arogantným úradom, ktoré bránia aj v tomto malom úsilí? Či k sebe za to, že prežil ten deň? Jeho matka stála meravo, s ľahostajným výrazom na tvári.

Mateo predstavil muža v obleku ako Roberta Amada, splnomocnenca úradu okresného štátneho zástupcu a sudcu v jednej osobe. Sudca z Guatemaly rozhodol, že Amadova prítomnosť vyhovuje požiadavkám exhumačného poriadku. Amado s nami zostane až do konca, bude všetko pozorovať a zaznamenávať pre prípad, že by bolo neskôr potrebné dokazovať kvalitu vykonanej práce pred súdom.

Muž každému z nás podal ruku, potom prešiel do rohu ohraničeného priestoru, rozložil si stoličku a sadol si. Mateo začal vydávať inštrukcie.

„Luis a Rosa, vy, prosím, ďalej preosievajte. Tempe a ja budeme kopať. Juan, ty budeš vyhadzovať hlinu. Keď bude treba, vystriedame sa.“

Mateo mal na hornej pere malú jazvu v tvare písmena V, rozširovala sa do písmena U, vždy, keď sa usmial. Dnes zostávalo véčko celý čas úzke ako hrot šípu.

„Elena, ty všetko zdokumentuješ a odfotografuješ. Postaráš sa o inventarizáciu kostí, súpis artefaktov, fotozáznam. Každá molekula bude zaznačená do protokolu.“

„Kde sú Carlos a Molly?“ spýtala sa Elena.

Carlos Mendez bol členom argentínskej organizácie na ochranu ľudských práv a pre FAFG pracoval už od jej založenia v roku 1992. Molly Carrawayová bola archeologička z Minnesoty, pridala sa k nám len pred niekoľkými dňami.

„Vezú sem druhý džíp pre transport nálezov. Budeme potrebovať ešte jedno auto, ktorým odtiaľto odvezieme všetko vybavenie a artefakty.“

Pozrel na oblohu. „Búrka sa dovalí tak za dve, tri hodiny. Ak budeme mať šťastie. Musíme tých ľudí nájsť, skôr než sa sem zase niekto príde oháňať nejakými právnickými kravinami.“

Kým som zbierala lopatky a ukladala ich do vedra priviazaného na povraze, Mateo zastrčil súdny príkaz do batoha a ten zavesil na priečny nosník. Oči aj vlasy mal čierne ako uhoľ, jeho malé mocné telo pripomínalo požiarny hydrant. Keď spolu s Luisom sťahovali z jamy celtovinu, na šiji a ramenách sa mu vzdúvali silné svaly.

Mateo sa postavil na prvý z hlinených stupňov vysekaných do steny jamy. Okraje sa mrvili, hlina sa sypala na dno dva metre pod ním. Ako pomaly zostupoval, ozýval sa tichý, šuštivý zvuk zosúvajúcej sa zeminy.

Keď Mateo zostúpil na dno, spustila som mu vedro. Potom som si pozapínala vetrovku až po bradu. Tri dni, čo som tu, mi dali poriadnu príučku. V horách bolo príjemne, ale pod zemou vlhký studený vzduch zaliezal človeku až do špiku kostí. Každý večer som odchádzala z Chupan Ya premrznutá a s úplne skrehnutými prstami.

Zostupovala som do studne rovnako obozretne ako pred chvíľou Mateo. Nohy som kládla na stupne bokom a zvažovala každý ďalší krok. Tep sa mi zrýchlil, keď šero navôkol potemnelo.

Mateo mi podal ruku a ja som sa jej chytila. Keď som zostúpila z posledného schodíka, stála som v diere s rozmermi nanajvýš dvakrát dva metre. Steny a dno boli klzké, zatuchnutý vzduch páchol hnilobou.

Srdce mi búšilo v hrudnom koši ako zvon. Dolu chrbticou mi stekala kvapka potu.

Vždy som prežívala to isté v úzkych temných priestoroch.

Odvrátila som sa od Matea a predstierala, že si čistím lopatku. Ruky sa mi triasli.

Zatvorila som oči a premáhala klaustrofóbiu. Myslela som na svoju dcéru. Katy ako batoľa. Katy na Virgínskej univerzite. Katy na pláži. Predstavovala som si svojho kocúra Birdieho. Svoj dom v Charlotte. Svoj byt v Montreale.

Hrala som hru. Prvá pieseň, ktorá mi napadne. Neil Young. Harvest Moon. V duchu som si recitovala text.

Dych sa mi upokojil. Srdce spomalilo.

Otvorila som oči a pozrela na hodinky. Päťdesiatsedem sekúnd. Nie tak dobre ako včera. Lepšie ako v utorok. Oveľa lepšie ako v pondelok.

Mateo už kľačal na kolenách a zoškraboval vlhkú hlinu. Presunula som sa do náprotivného rohu a nasledujúcich dvadsať minút sme sa mlčky hrabali lopatkami v zemine, dôkladne sme ju prezerali a vŕšili do vedier.

Predmety sa v nej objavovali čoraz častejšie. Črepina skla. Úlomok kovu. Zuhoľnatené drevo. Elena zabalila každú položku do igelitového vrecka a zapísala ju do zoznamu.

Zo sveta nad nami k nám doliehal hluk. Hovor. Otázka. Štekot psa. Tu a tam som zdvihla zrak a podvedome sa uistila o svojej existencii.

Zhora na nás hľadelo niekoľko tvárí. Muži v gaučovských klobúkoch, ženy v tradičných mayských tkaných šáloch a batoľatá, ktoré sa im pevne držali sukní. Bábätká, bezpečne pripútané k matkám textíliami dúhových farieb, nás pozorovali okrúhlymi čiernymi očkami. Videla som asi stovku variácií vysokých lícnych kostí, čiernych vlasov, žltohnedej pleti.

Keď som raz zdvihla zrak, všimla som si malé dievčatko, ruky malo nad hlavou, prstíkmi zvieralo povraz ohraničujúci jamu. Typické dieťa. Bucľaté líčka, špinavé nôžky,  vrkôčiky.

Náhle ma prebodla bolesť.

To dieťa malo zhruba rovnaký vek ako jedna z vnučiek seňory Ch’i’p. Vlasy mala zopnuté sponkami ako tá, čo sme našli pri preosievaní zeminy na site.

Usmiala som sa. Odvrátila tvár a pritisla sa k matkiným nohám. Hnedá ruka sa spustila nadol a pohladila ju po hlave.

Podľa svedkov mala jama, v ktorej sme pracovali, pôvodne slúžiť ako nádrž na vodu. Načatá, ale nikdy nedokončená sa krátko po masakri narýchlo premenila na neoznačený hrob. Hrob pre ľudí, akí dnes držia stráž tam hore.

Vrátila som sa k vykopávkam, zúrivosť vo mne vrela ako v kotle.

Sústreď sa, Brennanová. Nasmeruj svoju zúrivosť na odkrývanie dôkazov. Rob, čo vieš.

O desať minút neskôr lopatka narazila na niečo tvrdé. Odložila som nástroj a pracovala ďalej prstami.

Predmet, čo som opatrne vyhrabala z blata, bol tenký ako ceruzka a zakončený ryhovanou plochou, z ktorej vystupovala malá čiapočka. Okolo tejto plochy a čiapočky bola okrúhla miska.

Čupla som si a skúmala nález pozornejšie. Stehenná kosť a panva. Bedro asi dvojročného dieťaťa.

Pozrela som nahor a môj pohľad sa stretol s pohľadom toho malého dievčatka. Znovu sa odvrátilo. Tentoraz sa však vzápätí obrátilo, vyzeralo pomedzi záhyby matkinej sukne a hanblivo sa na mňa usmievalo.

Pane Bože na nebesiach!

Slzy ma pálili pod viečkami.

„Mateo.“

Ukázala som na kostičky. Mateo preliezol do môjho rohu.

Femur bol takmer po celej dĺžke posiaty čiernymi a sivými bodkami, jasnými stopami po ohni a dyme, ktorým bolo telo vystavené. Dolný koniec kosti bol biely a rozdrvený, čo svedčilo o intenzívnejšom horení.

Chvíľu neprehovoril ani jeden z nás. Potom sa Mateo prežehnal a povedal tlmeným hlasom: „Máme ich.“

Keď Mateo vstal a zopakoval túto vetu, okolo studne sa zhromaždil celý tím.

Hlavou mi preletela myšlienka. Máme koho, Mateo? Máme obete, nie vrahov. Aká je šanca, že niektorí z vládou schválených mäsiarov budú vôbec niekedy čeliť obvineniam, nieto ešte aby boli potrestaní?

Elena nám hodila fotoaparát a plastovú značku s číslom 1. Postavila som ju na miesto nálezu a nafotila niekoľko snímok.

Spolu s Mateom sme sa vrátili k prehrabávaniu zeminy, ostatní ju ďalej vynášali z jamy a preosievali. Po hodine sme sa vystriedali a ja som sa presunula k situ. Po ďalšej hodine som už znovu liezla späť do studne.

Búrka sa ešte neprihnala a studňa nám rozprávala svoj príbeh.

Dieťa bolo jednou z posledných osôb spustených do tajného hrobu. Pod ním a okolo neho ležali kosti ostatných. Niektoré skoro úplne zotleté, iné takmer nedotknuté.

Podvečer už bolo určených sedem obetí a z hŕbky kostí vyzeralo päť lebiek. Tri obete boli dospelí, najmenej dve v dospievajúcom veku. Obeť číslo jeden bolo dieťa. Vek ostatných sa nedal určiť.

Za súmraku som urobila objav, na ktorý nezabudnem do konca života. Viac ako hodinu som pracovala na kostre číslo päť. Odkryla som lebku a spodnú čeľusť, odstránila hlinu zo stavcov, rebier, panvy a končatín. Sledovala som nohy a našla kosti chodidiel, premiešané s kosťami obete ležiacej vedľa.

Kostra číslo päť patrila žene. Očnicové oblúky nemali mohutné hrebene, lícne kosti boli hladké a útle, bradavkové výbežky spánkovej kosti malé. Dolná polovica tela bola zahalená vo zvyškoch zhnitej sukne podobnej desiatkam tých, čo som mala nad hlavou. Jeden článok prsta obopínal zhrdzavený snubný prsteň.

Hoci boli farby vyblednuté a fľakaté, rozoznala som vzor na látke, čo priliehala k hornej časti trupu. Medzi ramennými kosťami na vpadnutom hrudnom koši ležal batôžtek s iným vzorom. Opatrne som odhrnula rožtek, zasunula podeň končeky prstov a odhrnula vonkajšiu vrstvu látky.

Raz ma v montrealskom laboratóriu požiadali, aby som preskúmala obsah vreca, čo sa našlo na brehu jazera vo vnútrozemí. Z vreca som vytiahla niekoľko kameňov a kosti, také krehké, že som ich sprvu považovala za vtáčie. Mýlila som sa. Vrece obsahovalo ostatky troch mačiat, ktoré niekto zaťažil a hodil do vody, aby sa utopili. Vyvolalo to vo mne taký silný odpor, že som musela okamžite vybehnúť z laboratória a nachodila som niekoľko kilometrov na čerstvom vzduchu, kým som sa mohla vrátiť k práci.

V batôžku, čo držala pokope kostra číslo päť, som našla maličké vertebrálne disky zoradené do oblúka a okolo nich miniatúrny hrudný kôš. Kosti rúk a nôh veľké ako zápalky. Drobučkú čeľusť. Novonarodené vnúča seňory Ch’i’p. Medzi fragmentmi lebky tenkými ako papier ležal projektil 5.56, aký sa používa do útočnej pušky.

Spomenula som si, ako mi bolo pri náleze mačiat, ale tentoraz sa vo mne zdvihla nepríčetná zlosť. Na pohrebisku však neboli nijaké ulice, po ktorých by som sa mohla poprechádzať, nebolo kde vybiť si hnev. Civela som na miniatúrne kostičky a snažila sa predstaviť si človeka, ktorý stlačil spúšť. Ako môže v noci spať? Ako môže vo dne pozerať druhým ľuďom do očí?

O šiestej dal Mateo pokyn skončiť. Vzduch nad jamou voňal dažďom a žilky bleskov pulzovali v ťažkých čiernych mrakoch. Dedinčania už odišli.

Rýchlo sme zakryli studňu, uložili vybavenie, ktoré malo zostať na mieste, a naložili všetko, čo sme sa chystali odviezť so sebou. Zatiaľ čo celý tím pracoval ako hodinky, na dočasnú strechu nad našimi hlavami začali plieskať veľké studené kvapky dažďa. Amado, splnomocnenec štátneho zástupcu, čakal so zloženou záhradnou stoličkou a tváril sa neurčito.

Mateo podpísal vyhlásenie, že odovzdáva hliadku nad pohrebiskom policajným strážnikom, a vydali sme sa kľukatým chodníčkom cez kukuričné pole ako zástup mravcov na pachovej stope. Práve sme vykročili dlhým strmým úbočím, keď sa spustila búrka. Prudký lejak ma bodal do tváre, premočil mi vlasy a oblečenie do nitky. Zablýskalo sa. Zadunel hrom. Stromy a kukuričné stonky sa ohýbali vo vetre.

Behom pár minút sa po svahu valilo toľko vody, že chodník sa zmenil na klzký hnedý prúd blata. Neprestajne som strácala pevnú pôdu pod nohami a tvrdo dopadala raz na jedno, raz na druhé koleno. Plazila som sa hore úbočím, pravou rukou som sa pridŕžala vegetácie, v ľavej som vliekla vrece s náradím, nohami som šmátrala po opore. Hoci som pre dážď a tmu nevidela skoro nič, počula som nad sebou i pod sebou hlasy ostatných. Zakaždým, keď oblohu preťal blesk, vykrojil z tmy kontúry ich prihrbených tiel. Nohy sa mi triasli, hruď ma pálila.

Po niekoľkých svetelných rokoch som konečne vyliezla na kopec a dovliekla sa k miestu, kde sme pred jedenástimi hodinami nechali autá. Práve som ukladala lopatky na korbu pikapu, keď zazvonil Mateov mobilný telefón. V tom vetre a daždi ho bolo sotva počuť.

„Môže to niekto vziať?“ zakričal Mateo.

Došmýkala a dotackala som sa ku kabíne, vzala jeho batoh, vyhrabala mobil a stlačila zelený gombík.

„Tempe Brennanová!“ zakričala som do slúchadla.

„Ste ešte na nálezisku?“ Angličtina. Molly Carrawayová, moja kolegyňa z Minnesoty.

„Práve odchádzame. Leje tu ako z krhly!“ kričala som a chrbtom dlane si utierala vodu z očí.

„Tu je sucho.“

„Kde ste?“

„Hneď za Sololá. Vyrazili sme s oneskorením. Počuj, asi nás niekto sleduje.“

„Sleduje?“

„Už od Guatemaly máme za zadkom čierny sedan. Carlos vyskúšal zopár manévrov, aby sme sa ho striasli, ale ten chlap sa nás drží ako kliešť.“

„Vieš rozoznať, kto je za volantom?“

„Ani náhodou. Sklo je tmavé a... “

Začula som prudký náraz, výkrik, potom praskot, ako keby telefón spadol a kotúľal sa po zemi.

„Ježišikriste!“ Carlosov hlas tlmila vzdialenosť.

„Molly?“

Počula som rozrušené slová, ale nedokázala som ich rozoznať.

„Molly, čo sa deje?“

Výkriky. Ďalšie buchnutie. Škripot. Klaksón. Prenikavý praskot. Mužské hlasy.

„Čo sa tam deje?“ Strach mi zvýšil hlas o celú oktávu.

Nijaká odpoveď.

Potom ktosi rozkazovačne vykríkol.

„Choď do riti!“ Carlos.

„Molly! Povedz mi, čo sa deje!“ Už som takmer hulákala. Ostatní prestali nakladať a civeli na mňa.

„Nie!“ Molly Carrawayová rozprávala ako z nejakej vzdialenej galaxie, hlas mala priškrtený, chripľavý a plný paniky. „Prosím. Nie!“

Dve tlmené zapráskania.

Ďalší výkrik.

Ďalšie dve prasknutia.

A po nich mŕtve ticho.

2

Carlosa s Molly sme našli asi osem kilometrov pred Sololá, viac ako deväťdesiat kilometrov od Guatemaly a len necelých tridsať kilometrov od náleziska.

Celý čas, čo sa náš konvoj trmácal po úzkej kamenistej ceste, ktorá spájala okraj údolia s asfaltkou, vytrvalo pršalo. Najprv uviazlo v blate jedno vozidlo, potom aj druhé, ich vyslobodenie si vyžiadalo úsilie celého tímu. Po dlhom tlačení a postrkovaní v mori bahna sme sa vrátili do áut a pokračovali v jazde. Všetci sme vyzerali ako domorodci z Novej Guiney, pomaľovaní smútočnými farbami.

Za normálnych okolností to k asfaltke trvalo dvadsať minút. Ten večer sme sa k nej trmácali vyše hodiny. Lepila som sa na bočnú opierku v kabíne, telom mi myksľovalo zboka nabok, žalúdok som mala stiahnutý od úzkosti. S Mateom sme premýšľali nad rovnakými otázkami, ale ani jeden z nás ich nevyriekol nahlas. Čo sa stalo Molly a Carlosovi? Čo nájdeme na ceste? Prečo sa tak oneskorili? Čo ich zdržalo? Naozaj ich niekto sledoval? Kto? Kde sú teraz ich prenasledovatelia?

Na križovatke cesty z údolia s asfaltkou vyskočil seňor Amado z nášho džípu, nastúpil do svojho auta a odišiel do noci. Bolo zrejmé, že splnomocnenec štátneho zástupcu netúži zdržiavať sa v našej spoločnosti ani o minútu dlhšie, než je nevyhnutné.

Dážď nás sprevádzal aj na ceste z údolia, dokonca aj jazda po asfaltovom povrchu hlavnej cesty bola nebezpečná. Asi po štvrťhodine sme zbadali pikap FAFG vyvrátený v priekope na druhej strane cesty. Reflektory škuľavo svietili do tmy, dvere na strane vodiča boli otvorené dokorán. Mateo sa prudko otočil o stoosemdesiat stupňov a zastavil šmykom na krajnici. Vyletela som z kabíny, ešte skôr než zastal, strach mi ako studená oceľová päsť sťahoval útroby.

Table of Contents

Titulná strana

1 - 9

1

2

10 - 19

20 - 29

30 - 31