Ester Anaswah

Imidž šelmy

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Ester Anaswah 2013

Bratislava február 2013

ISBN 978-80-89452-61-3

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Venujem Dominike, ktorá si tento príbeh odžila.

Všetky osoby a reálie sú pozmenené kvôli zachovaniu anonymity a akákoľvek podobnosť je náhodná.

PROLÓG

Mala som pred sebou skúšku dospelosti, ale netušila som, že tú skutočnú skúšku urobím už oveľa skôr.

Hneď po stužkovej. Veselej a hlučnej zábave, ktorú som pretancovala takmer až do rána.

A už vôbec som netušila, že moja prvá skúška zo života bude taká krutá!

Išla som domov až nadránom peši popri Dunaji a spolužiak Martin mi robil garde. Páčila som sa mu už dávno, vedela som to, my baby takéto niečo vieme vycítiť, takže mi bolo jasné, že popritom, ako kráča, naberá odvahu na prvý bozk. Nemal čas si ho premyslieť. Už vôbec nie zrealizovať. Zrazu sa pri nás, ktovie odkiaľ, vynorila postava neznámeho chalana.

„Nemáš cigu?“ opýtal sa Martina naoko kamarátsky.

„Nemám!“ odvrkol Martin, napálený, že mu chalan ruší takú dôležitú chvíľu.

„Nemáš?“ už sa netváril priateľsky, dokonca zvýšil hlas a mňa ovanul pach borovičky. Intuitívne sme pridali do kroku, aby sme sa ho zbavili, ale on sa nás držal ako kliešť. Bol zjavne opitý, mal nikotínový absťák a nahlas nadával na akési dievča, čo ho odmietlo. My s Martinom sme mlčali. Tak nejako sme v tej trápnosti obaja dúfali, že chlapík sa odpojí tak rýchlo, ako sa k nám pripojil.

„Ale aj ty si celkom pekná cica,“ chvíľu na mňa pozeral opitým pohľadom a potom ma objal okolo pliec, akoby si ma chcel privlastniť.

Začal byť dotieravý, veľmi dotieravý!

Snažila som sa odtiahnuť, ale jeho rameno ma zvieralo príliš silno.

„Pusti ju, kámo!“ pokojne ho upozornil Martin.

„Ale veď jej nič nerobím,“ uchechtol sa chalan a začal mi rozopínať kabát.

„Pusti ju, nepočuješ?“ Martin zvýšil hlas.

„Klídek, kámo.“

„Hovorím ti, nechaj ju tak a odpáľ!“ Martin do chalana sotil celou silou, ale jeho telo sa ani nepohlo.

„Ty zmrd krpatý, čo si to dovoľuješ?!“ konečne ma pustil, ale len preto, aby Martinovi predviedol svoju silu.

„Vieš, kto som ja?!“ schmatol ho za golier bundy a zdvihol do vzduchu. Začínal byť už naozaj rozzúrený, z očí mu sršala zlosť a urazené ego.

„Ne-neviem!“ zahabkal Martin so strachom v hlase, nohy sa mu hompáľali vo vzduchu.

„Jasné, že nevieš, ty posero,“ zaškľabil sa chalan. „Som veľmi, ale veľmi dobrý a známy boxer! Tak buď rád, ak ťa pustím z rúk bez toho, aby som ti napravil fasádu, jasné?!“

„A… a… áno,“ koktal Martin vystrašene.

Situácia začínala byť nielen nepríjemná, ale aj nebezpečná.

„Nechaj ho, počuješ? Nechaj ho!“ búšila som pästičkami do toho chalana, neuvedomujúc si jeho prevahu a agresivitu. Pustil Martina na zem a pravačkou mu vrazil do brucha. Pred druhou ranou som ho zastavila ja. Postavila som sa medzi nich v naivnej viere, že dokážem zabrániť bitke.

„Uhni, kurva, aj ty chceš dostať?!“ zrúkol na mňa.

„Len sa ma skús dotknúť, ty debil!“ ziapala som aj ja.

Tiež som mala v sebe nejaké drinky, takže mi prišlo statočné brániť spolužiaka, ktorý mi celý večer tak galantne prejavoval náklonnosť.

„Aký som ti ja debil, čo?!“ schmatol ma za vlasy a ťahal k sebe.

„Au, áááu,“ vrieskala som od bolesti.

„Hehe, bolí?“ škeril sa mi do tváre.

Začínala som sa naozaj báť.

„Nechaj mááá,“ už som prosíkala s plačom, ale to mu ani nenapadlo, jednou rukou ma stále ťahal za vlasy a druhou ma zúrivo tlačil smerom k Dunaju.

„Utopím ťa ako mačku!“ sipel zlostne.

„Pusti ma!“ kričala som a vzpierala sa, pud sebazáchovy mi dodával silu, ale aj tak som bola proti jeho agresivite bezmocná.

„To určite, ty chudera!“ zasmial sa. Nepríčetne. Choro. Začala som sa strašne báť.

Dovliekol ma až k vode, nemala som proti jeho sile, znásobenej zlosťou a alkoholom, žiadnu šancu. Dochádzalo mi, že ten hulvát to myslí vážne. Bol v amoku!

„Martin! Martííín!!!“ kričala som na spolužiaka, aby ma vyslobodil, ale márne. Iste sa zľakol a nerozbehol sa ku mne, ale opačným smerom.

Utiekol.

Martin zbabelo utiekol.

„Ten tvoj hrdina pustil do gatí,“ rehotal sa chalan škodoradostne a ja som skoro zomrela od strachu, presne tak, ako sa to píše v knihách.

Bože môj, to naozaj nejde okolo nik, kto by ma zachránil?!

Majster v boxe ma zrazil k zemi a držal mi hlavu nad vodou, aby sa vyžíval na mojej panike...

Zmietala som sa mu v rukách a to ho asi inšpirovalo. Dostal na mňa chuť. Predtým, ako ma utopí, ešte ma znásilní.

Áno.

Znásilnil ma!

Priamo tam pri Dunaji, v tme ľudoprázdna.

Radšej som sa nebránila. Keď sa ukojí, hádam ma neutopí, modlila som sa v duchu.

Surovo do mňa vnikol, pocítila som tupú bolesť, ktorá však bola zanedbateľná v porovnaní s odporom, ktorý prenikol celým mojím telom.

Zaťala som zuby. Pozerala som sa na tmavomodrú oblohu a rátala hviezdy. Niektorá z nich mi možno splní želanie, nech to mám čím skôr za sebou a nech ma neutopí. Hlava sa mi šmýkala po vlhkej tráve v rytme jeho besného prirážania a po lícach mi stekali slzy. Tiché slzy zúfalstva.

Netrvalo to dlho, chvalabohu! Zapol si nohavice a odišiel sebavedomým krokom víťaza.

Aj zabudol, že ma chcel utopiť.

A ja som si povedala, že tento zážitok bude navždy pochovaný na dne mojej duše. Nikto sa o ňom nedozvie, ani Martin...

1.

Dnes ma čaká ťažká skúška, možno ťažšia ako tá, keď som mala osemnásť. Vtedy mi tú skúšku priniesol život. Nečakane! Teraz som sa však mohla rozhodnúť...

Už som rozhodnutá!

Mám väčšiu trému ako moji žiaci pred diktátom zo slovenčiny. Ale ja to zvládnem, musím! Nič iné mi neostáva.

Prečešem si vlasy a obujem tenisky. Je pekne, pôjdem bicyklom, peši je to ďaleko a už je veľa hodín, nemôžem prísť neskoro.

Šliapem do pedálov so všetkou energiou, akoby išlo o život. Hm, akoby? Ono tak trochu o život aj ide. O môj život. Chcem unaviť nielen svoje telo, ale najmä mozog, aby stále nevysielal signály, že to, čo chcem urobiť, nie je správne. Veď ja dobre viem, že to nie je ideálne riešenie, ale mám inú možnosť?

Nemám!

Nemám?

O pätnásť minút som na mieste a hľadám dom s číslom trinásť. Trinástka je vraj nešťastné číslo, napadne mi vo chvíli, keď sa naň pozerám. Nie som poverčivá, ale v tomto prípade som ochotná tomu uveriť. Alebo radšej nie, musím predsa myslieť pozitívne, vynoria sa mi slová psychologičky.

Pozerám sa na starý ošarpaný rodinný dom, ako vystrihnutý z hororu, a snažím sa predstaviť si, čo sa odohráva za jeho múrmi. Možno aj nejaké orgie... Kristepane, to hádam nie!

Prestaň si už zbytočne domýšľať, všetko sa uvidí, napomeniem sa v duchu. Už aby som mala túto skúšku za sebou!

Mám podobné pocity ako pred maturitou. Neistota a strach, akú otázku si vytiahnem.

Teraz by som si najradšej vytiahla nejakú otázku z učiteľskej praxe. Tam som doma. Ale oni sa ma budú pýtať iste niečo celkom iné. Zrejme z oblasti sexu.

„Vymenujte sexuálne polohy!“

„Misionárska poloha...“ začnem habkať.

„Viac polôh nepoznáte?“ krútia hlavami. „Tak opíšte aspoň orálny sex.“

Mlčím.

„Ani to neviete? Čítali ste Kámasútru?“

„Nie,“ zahanbím sa.

„Štyri mínus,“ ohodnotia moje vedomosti.

Misionárska poloha ma pred prepadnutím asi nezachráni, ale viac zo sexu neovládam. Taký predmet sme v škole nemali. Takže sa mi poďakujú za záujem a zatvoria za mnou dvere. Skúšku síce neurobím, ale budem spokojná, že som sa aspoň pokúsila.

Pokúsila o svoj osobný rekord.

Opriem bicykel o plot domu a rozhliadnem sa. Okolie je pekné. Zástavba rodinných domov, stromy a... božské ticho! Trocha ma to upokojí a zatlačí nepríjemné scenáre do úzadia.

Vždy som chcela bývať v rodinnom dome, no tak v ňom budem aspoň pracovať, povedala som si s náznakom optimizmu, chlácholiac svoje obavy.

Rodinný dom je mojím nesplneným snom a asi ním aj zostane. Z jednoizbového bytu sa do rodinného domu vlastnými silami nedostanem. Iba ak by som sa dobre vydala...

Chacha, kto by ma chcel? Aj ten chudák Jozef, čo býval s troma súrodencami v dvojizbovom byte, sa na mňa vykašľal. Zrejme je mojím osudom do smrti bývať v osemposchodovom paneláku na rušnej križovatke. Koľkokrát som si vravela, že tá križovatka mi nemôže priniesť šťastie, že tá križovatka je zodpovedná za všetko zlé, čo sa mi prihodilo a ešte určite prihodí!

Stále som akoby na rázcestí a križovatka určuje môj osud.

Osud, ktorý ma teraz zavial až sem k tomuto domu, ktorý vo mne vyvoláva des! Respektíve, ani nie tak dom, ako to, čo sa v ňom odohráva a čoho súčasťou budem možno aj ja.

Moje pesimistické úvahy ma neopúšťajú, zbytočne som si vtĺkala do hlavy slová psychologičky.

Musíte to skúsiť, berte tú prácu ako terapiu! opakujem si aj teraz už asi po desiaty raz, ale márne. Som vystrašená a najradšej by som zaliezla do bezpečnej ulity svojho bytu. Ale čo už...

Život je boj.

Ešte raz sa poobzerám, či nejaký detail neušiel môjmu zraku, nejaká červená lampička či niečo podobné. Chvalabohu, zvonka nič nenasvedčuje tomu, že tu sídli spoločnosť, ktorej hlavným zdrojom príjmov je sex, dokonca ani menovka na schránke.

Nič neukazuje na to, že tá spoločnosť zamestnáva prostitútky. Oficiálne sú to síce operátorky audiotexovej linky, ale ja som presvedčená, že takúto prácu môžu vykonávať iba ženy ľahkých mravov, čiže prostitútky. Ja budem svetlá výnimka.

Biela ovca medzi čiernymi.

Budem tá, čo tú prácu robí len preto, lebo nemá iné východisko.

Lebo naozaj nemám.

2.

Stojím pred bránkou, pot mi cícerkom steká po tele a ja si zrazu uvedomím, že to nebol najlepší nápad, prísť na bicykli. Vietor mi rozstrapatil vlasy na všetky strany a slnko sa postaralo o zdravú červeň v tvári. Až príliš červenú. Cítim, že mi líca horia ako fakľa. Prvý dojem je najdôležitejší a ja vyzerám ako upachtená žena, čo sa hrá na športovkyňu. Tenisky, široké nohavice a vyťahané tričko. Namiesto sexi šelmy na vysokých podpätkoch sa dovalí spotená obluda! Ach jaj!

Mám sto chutí nasadnúť na bicykel a ufujazdiť naspäť domov. Že som na to nemyslela skôr! Že na pohovore treba aj vyzerať! Asi preto, že zvyčajne uvažujem prakticky. Pri odchode z domu som sa poriadne ani nepozrela do zrkadla. Myslela som iba na to, aby som nemeškala, a bicykel bol ideálnym riešením, keď som sa na poslednú chvíľu rozhodla, že to predsa len skúsim.

Absolvovať tento pohovor.

Čo už, sedem rokov práce učiteľky na mne predsa len zanechalo nejaké stopy!

Negatívne stopy s diagnózou „učiteľka“!

Pokoj, len pokoj, vravím si a zhlboka dýcham. Vreckovkou si utieram pot. Aj pod pazuchami. Keď som veľmi nervózna, nezaberá ani antiperspirant. Opatrne siahnem na kľučku kovovej bránky. Dvere do zanedbanej predzáhradky sú otvorené, a tak vyjdem v ústrety svojmu osudu. Hádam bude ku mne milostivý...

Pomaly kráčam po vybetónovanom chodníku, popri ktorom sa zohýnajú uschnuté kvety a vysoká neskosená tráva. Prerastené dreviny pri plote by tiež potrebovali pomoc záhradníka. To nie je príliš dobrá vizitka, pomyslím si, hádam budú takí zhovievaví aj ku mne a k mojej zanedbanej vizáži. Moje vlasy by potrebovali ruku kaderníka rovnako akútne ako kvety ruku záhradníka.

O tom ostatnom ani nevraviac!

Vyzerám ako sivá myš, presne!

Stlačím zvonček pri bielych plastových dverách, ktoré sú v ostrom kontraste so starým domom v pôvodnom stave. Môjmu pozornému pohľadu neujde, že aj dvere by nutne potrebovali údržbu. Zdá sa, že všetko tu potrebuje údržbu vrátane mňa. Ale ja zatiaľ k inventáru nepatrím, ja by som potrebovala skôr zdrhnúť! Akútne!

„Prosím?“ ozve sa jemný dievčenský hlas z elektronického vrátnika.

„Dobrý deň, Kolárová, mám dohodnuté stretnutie s pánom Markom,“ poviem odhodlane, hoci sa mi podlamujú kolená.

„Moment,“ zaševelí slečna a mne sa opäť začnú rojiť v hlave katastrofické scenáre.

Budú sa na mňa pozerať ako na kurvu?

Ale ja predsa nevyzerám ako kurva. Hlboká vráska medzi obočím a stisnuté pery jasne naznačujú, že som učiteľka. Nie, niééé, učiteľka sexu nie! Fujha! striaslo ma.

Alebo... Preboha!

Čo keď budú chcieť nejakú ukážku sexu v praxi?! zhrozím sa pri predstave, že sa budem musieť vyzliecť a oni uvidia moje sprané nohavičky od Vietnamcov z trhu, ktoré nosím najradšej, lebo sú bavlnené a nemajú všelijaké tie čipky, ktoré škrabú.

To by bol fakt trapas!

3.

Celkom som zabudla na svojho otca. Panebože, len aby sa o mojej práci nedozvedel otec. Zabil by ma!

Mama sa toho, ako jej dcéra hlboko klesla, nedožila. Chvalabohu! Keby sa aj dožila, tak toto by bol jej koniec. Aj ona bola učiteľka a viedla ma k mravnej čistote a k bezúhonnosti. Mala svoj život presne nalinajkovaný a to vyžadovala aj od iných.

A potom dostala rakovinu. Ja si myslím, že preto, lebo žila v neustálom strese. V sústavnej snahe o dokonalosť.

Nie, ja nechcem dostať rakovinu, nepotrebujem byť dokonalá, chcem žiť normálne, ale dá sa to?

A keď sa o tejto práci dozvie brat, to len bude hanba! Bude sa mi zase posmievať, napokon, nebude to nič výnimočné, to robí celý život, už od detstva. Roztrúbi to po celej dedine, odkiaľ som odišla v pätnástich. Dala som si prihlášku na pedagogickú školu, tak ako si priala mama. Bolo to jej posledné želanie, aby som pokračovala v poslaní, ktoré ona nestihla dokončiť. Sľúbila som jej to, snažila som sa byť dobrou učiteľkou, ale nevyšlo to.

Nie je to moja vina, prepáč, mami, zašepkám pred dverami, ktoré mi majú otvoriť novú životnú etapu. Etapu, ktorá bude v ostrom rozpore s tou maminou.

Mami, pochop, naozaj nemám inú možnosť, prihováram sa jej v mysli, dúfajúc, že ju presvedčím. V nedeľu zájdem na jej hrob a zapálim sviečku. Vysvetlím jej to a poprosím o odpustenie.

Ale možno ani nebude treba. Otvoria sa dvere, a keď ma zbadajú, hneď ich zase zatvoria. Aj bez pohovoru. Ale zatiaľ ich ešte stále neotvorili! Čo ma videli z okna a teraz rozmýšľajú nad výhovorkami, prečo mi tú prácu nedajú, či ako?!

Začínam byť už vážne znepokojená. Dávam im ešte minútu, a keď neotvoria, obrátim sa a ukážem im chrbát. Predsa nie som žiadna úbohá šľapka od Slovnaftu, mám svoju hrdosť!

Pche! Hrdosť? Keď budem robiť túto prácu, na hrdosť môžem zabudnúť! Aj susedia ma prestanú zdraviť! Odmietnu ísť so mnou vo výťahu! Lebo s kurvami nechcú mať nič spoločné, ani len ten ošťaný výťah! Nie, nie, to sa nesmie stať!

O mojej práci sa nik nedozvie! Ak ma teda prijmú. Skôr nie... Vyzerám naozaj hrozne, ešte horšie ako inokedy.

Bude to tak lepšie, pomyslela som si, rovnako ako ráno, keď som sa obliekala. Nahádzala som na seba veci bez ladu a skladu. Akoby som hlboko v duši vlastne nechcela, aby ma prijali. Chcela som mať iba dobrý pocit, že som dokázala sem prísť a pokúsila sa prekročiť vlastný tieň.

Výsledok však stále visí vo vzduchu. Ešte stále iba čakám, kedy sa tie špinavé dvere otvoria a oni mi poďakujú za záujem. Moje presvedčenie, že túto skúšku musím podstúpiť, slabne každú sekundu a ja som si už takmer istá, že toto rozhodnutie nebolo správne.

Jedine Jozefovi by sa to možno páčilo, táto práca, ak by sa o tom dozvedel. Jožo sa však na mňa vykašľal. Pred rokom...

Pozriem na hodinky. Už tu stojím takmer päť minút, ktoré sa mi zdajú ako večnosť, a pripadám si ako žobráčka, čo čaká na almužnu!

Znepokojene sa začnem obzerať, či niekto nejde okolo, nebodaj ktosi známy! Možno otecko niektorého môjho žiaka?

Fúha, len to nie!

V diaľke zbadám staršieho muža, ktorý sa pomaly blíži, a keď prejde okolo mňa, takmer sa prepadnem od hanby. Som si istá, že všetci na okolí vedia, aká firma tu sídli. Musia vídavať tie ženské, ktoré sa tu striedajú ako počasie a z ktorých už na diaľku kričí, čo sú zač! A mňa ten muž určite považuje za jednu z nich, za ženu pochybnej povesti. Na chrbte cítim jeho pohŕdavý pohľad, možno si aj odpľul.

A pritom moja povesť je nepoškvrnená, mala som iba jediného muža, ospravedlňujem sa v duchu pred tým starcom, akoby bol jeho názor dôležitý, akoby ho to zaujímalo.

Jedného jediného za celý svoj život.

4.

Tým jediným mužom v mojom živote bol Jozef. Rozišiel sa so mnou práve vtedy, keď som dostala v škole výpoveď a chodila po byte ako telo bez duše. Na prácu učiteľky som si zvykla a mala som ju celkom rada. Iba občas som bola nervózna a strelila žiakom zopár zaúch. Nie silných, skôr výchovných, aby si tí malí chuligáni nemysleli, že si môžu dovoliť všetko...

A keď stará riaditeľka odišla do dôchodku, nový riaditeľ si ma zavolal do kabinetu a poďakoval mi za záslužnú prácu pre školstvo. „Chápete, pani učiteľka, fyzické tresty nie sú prípustné! Viacerí rodičia sa na vás sťažovali,“ vravel s chlipným pohľadom upretým do môjho výstrihu.

„Chápem,“ precedila som cez zuby.

Skutočnosť však bola taká, že keby som sa nechala ťapkať po zadku a omakávať jeho lepkavými upotenými rukami ako iné učiteľky, iste by nad tým, že mi občas uletí ruka, ochotne privrel oči. Ale ja som urazila jeho márnomyseľnosť, to predsa nemôže nechať iba tak! Musím pykať!

A tak do môjho posudku uviedol: Nespôsobilá vykonávať prácu učiteľky, nervovo labilná, odporúčame vyšetrenie u psychológa.

Normálne ma odpísal!

Na školstvo môžem zabudnúť. Čo iné prichádza do úvahy? Iba práca v administratíve, kde je na jedno miesto minimálne päťsto uchádzačiek. Nevraviac o tom, že zväčša požadujú cudzí jazyk, aktívne. A najlepšie dva. Ja neovládam ani jeden. Navyše, nie som žiadna krásavica, mám vyššiu kostnatú postavu, veľký nos a riedke vlasy, takže uchádzať sa o prácu sekretárky či asistentky bolo naozaj celkom zbytočné.

To som pochopila veľmi rýchlo!

A tak som sedela doma a umárala sa nespravodlivosťou sveta. Umárala som sa otázkou, prečo ma opustil jediný muž v živote. Prečo dal prednosť silikónu a botoxu? Akoby silikóny rozhodovali o láske. Akoby sex rozhodoval o láske! Sú predsa dôležitejšie veci ako sex, či nie?

„Aj tak si bola v posteli ako poleno,“ šplechol mi do tváre, keď odchádzal. Akoby som to nevedela, načo mi to musel ešte aj prízvukovať?! Aby ospravedlnil to, že ma opúšťa?!

V ten večer som sa prvýkrát opila. Keď som na druhý deň ako-tak vytriezvela, uvažovala som, čo ďalej.

Som bez práce.

Bez peňazí.

Bez chlapa.

Bez dieťaťa.

Bez lásky.

Bez ilúzií...

Bez všetkého, čo robí život životom.

Možno by som naozaj mala zájsť za psychologičkou, povedala som si v jedno sychravé ráno, keď cez mliečnu hmlu nebolo z okna vidno ani na križovatku pod panelákom.

Ja som mala pred očami takú hmlu už niekoľko dní, nevidela som cestu, ktorou sa mám ubrať.

5.

Sedela som na červenej koženkovej pohovke a uvažovala o tom, že by sa hodila skôr do erotického salónu. Tento postreh mi stačil na to, aby som k psychologičke pocítila nedôveru, takže jej dobre mienené rady som púšťala jedným uchom dnu a druhým von. To viem predsa aj sama, že by som mala niečo podniknúť a zamestnať sa. Nesedieť doma ako kôpka nešťastia.

Áno, podniknúť, ale čo??!!

V inzerátoch hľadajú samé predavačky a pokladníčky, ktorým musí pípať v hlave ešte aj doma, ešte aj v spánku! Aj tak by ma nevzali, nemám prax v obchode. A nemám úsmev!

Sledovala som psychologičku, ako otvára ústa a niečo mi dohovára so zúčastneným výrazom na tvári, ale jej slová sa míňali účinkom. Úpenlivo som premýšľala, či jej mám spomenúť ten inzerát, ktorý som si včera náhodou všimla v novinách.

Nevysmeje ma?

Neodsúdi?

Alebo rovno nevyhodí?!

Po dlhej úvahe som sa jej napokon zverila: „Náhodou som si všimla inzerát, že hľadajú ženy s fantáziou a so základnou znalosťou PC.“

„No prosím, to by ste zvládli, nie?“ zvolala nadšene psychologička.

„Neviem, asi nie... ide totiž o erotický esemeschat,“ sklonila som hlavu, akoby som rátala omrvinky na koberci. Stálo ma veľa sebazaprenia, vysloviť to.

Koniec ukážky

Tiráž

Vydalo vydavateľstvo Evitapress, s. r. o., Bratislava ako svoju 64. publikáciu.

Copyright © Ester Anaswah, 2013

Vydanie prvé.

Grafický dizajn a obálka: Roman Piffl

Motív na obálke: artzooks / i dream stock

Zodpovedná redaktorka: Eva Urbaníková

Jazyková úprava: Darina Belanová

ISBN 978-80-89452-61-3

www.evitapress.sk

Table of Contents

Ester Anaswah

PROLÓG

1-9

1.

2.

3.

4.

5.

10-19

20-29

30-39

40-49

50-60

Tiráž