Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ing. Šárka Tittelbachová

Turismus a veřejná správa (ukážka)

Odborně recenzoval: Doc. Ing. Jiří Patočka, CSc.

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

© Grada Publishing, a.s., 2011

Cover Design © Eva Hradiláková

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 4515. publikaci

Odpovědný redaktor Mgr. Petr Mušálek

Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková

Počet stran 200

První vydání, Praha 2011

Vytisklo TISK CENTRUM s.r.o., Moravany

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

ISBN 978–80-247–3842-0

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7085-7 pro formát PDF

ISBN 978-80-247-7086-4 pro formát EPUB

O autorce

Ing. Šárka Tittelbachová

V roce 1982 absolvovala Obchodní fakultu Vysoké školy ekonomické v Praze, obor Ekonomika služeb a cestovního ruchu. Pracovala v Pražské informační službě a v incomingových cestovních kancelářích v Praze a Plzni. Poté byla místostarostkou ve Starém Plzenci a věnovala se rozvoji turismu v Plzeňském kraji. Od roku 2004 pracovala na Ministerstvu pro místní rozvoj ČR na pozici vedoucí samostatného oddělení kongresového cestovního ruchu a učila na Západočeské univerzitě turismus na katedře marketingu, obchodu a služeb. V současné době je vedoucí katedry cestovního ruchu na Vysoké škole obchodní v Praze, přednáší v oblasti vysokého školství a celoživotního vzdělávání, věnuje se expertní a konzultační činnosti při realizaci projektů v oblasti turismu. Podílí se na domácích a mezinárodních výzkumných projektech.

Úvod

Množství dokumentů, prohlášení a závěrů z jednání organizací působících v oblasti turismu vytváří dojem, že v současnosti dochází k lepšímu pochopení problematiky turismu, ke zvýšené snaze všech zainteresovaných zvrátit letitý nepříznivý vývoj turismu, k ochotě domluvit se a využít všechny prostředky k vyřešení vleklých problémů.

Proč právě teď tedy psát knihu o politice turismu? Důvodů je hned několik. I když to na první pohled není zcela zřejmé, právě politická rozhodnutí vymezují prostor pro začlenění turismu do hospodářsko-politického systému a umožňují využití jeho všestranného potenciálu pro naplňování strategických cílů společnosti, jakými jsou udržitelný rozvoj, ekonomický růst, zaměstnanost, sociální soudržnost a zvyšování kvality života.

Role veřejnoprávních organizací je významná a nezastupitelná vzhledem k pravomocím činit politická a ekonomická rozhodnutí. Většina institucí v oblasti turismu na úrovni národní, ale i regionální a lokální je provázána přímo i nepřímo s veřejnoprávními korporacemi, které rozhodují o formování politiky turismu, o volbě způsobu prosazování cílů, pravidel a nástrojů na její realizaci.

Zatímco v zahraničí vzniká řada prací věnujících se různým aspektům politiky turismu, v České republice se některá dílčí témata objevují jen v publikacích zabývajících se turismem, regionálním rozvojem, veřejnou správou, managementem kultury a politikou životního prostředí nebo zemědělskou politikou. Komplexně problematika politiky turismu v české odborné literatuře zpracována není. V celé publikaci je používán termín turismus jako synonymum pro cestovní ruch ve snaze přispět ke sjednocení a ustálení odborné terminologie. V současné době se běžně používají nesprávné a zavádějící termíny, jako je například kongresová turistika, turistický ruch, agroturistika, a to i v názvech institucí. Cestovní ruch je ponechán v oficiálních názvech dokumentů a organizací.

Publikace je strukturována do sedmi kapitol. První kapitola se zabývá teoretickým vymezením politiky turismu i tím, jaké koncepty lze uplatnit v závislosti na politickém a hospodářském systému země. Shrnuje základní podmínky pro definování cílů a ukazuje různá hlediska pro dělení nositelů politiky turismu.

Ve druhé kapitole je podán stručný přehled vývoje politiky turismu a institucionálního zajištění v Evropské unii. Podrobně jsou v kapitole rozebrány zásadní strategické dokumenty s cíli a opatřeními pro srovnání s postupy při formování politiky turismu v ČR.

Třetí kapitola dává pohled na organizaci a činnosti veřejné správy v oblasti turismu v kontextu transformace po roce 1989.

Následující dvě kapitoly jsou těžištěm publikace a zároveň výukovým materiálem pro definování a strukturování problémů, hledání variantních řešení a přípravu podkladů pro rozhodování. Čtvrtá kapitola se zabývá jednotlivými vývojovými etapami politiky turismu, systémem financování a zásadními problémy, které ovlivnily vývoj turismu v ČR. Zde čtenář najde i přehled hlavních nositelů politiky turismu, jejich kompetence a činnosti. V závěru kapitoly jsou vymezeny základní problémy současné politiky turismu a pro přehlednost a další práci s nimi jsou rozděleny do okruhů: legislativa, kompetence, strategické dokumenty, monitoring a hodnocení. Pátá kapitola analyzuje koncepce státní politiky. Jednotlivé koncepční materiály nejsou vytvořeny podle stejné metodiky, proto byly pro lepší orientaci v dokumentech a možnost posouzení účinnosti a účelnosti státní politiky turismu seřazeny do přehledných bloků (rámců) a doplněny komentáři. Důležité je sledování návaznosti na předcházející koncepci, zejména na plnění stanovených cílů.

Závěrečné kapitoly jsou aplikační. Šestá kapitola ukazuje jednu z možností využití multiplikačního efektu turismu v oblasti kultury na příkladu kulturního turismu. Poslední sedmá kapitola je zaměřena na využití systémového přístupu, který umožňuje vymezit a strukturovat problémy, identifikovat a diagnostikovat je a následně formulovat návrhy opatření na jejich řešení.

Uplatnění systémového pojetí může napomoci hledání způsobů, jak efektivně použít omezené zdroje veřejného sektoru pro řízení sektoru turismu a k vytváření funkční politiky v tržně orientovaném hospodářském systému. Předpokladem je zavedení vhodných manažerských metod do řízení veřejné správy.

Publikace je určena studentům bakalářského a magisterského studia oborů Cestovní ruch a Management cestovního ruchu Vysoké školy obchodní v Praze, o. p. s., a lze ji doporučit jako studijní text na vysokých školách se zaměřením na turismus i pro pracovníky veřejného sektoru v oblasti turismu.

Malé poděkování na závěr

Ráda bych poděkovala doc. Ing. Vlastě Malé, CSc., která mě přivedla na akademickou půdu. Vřelý dík patří recenzentovi této knihy, doc. Ing. Jiřímu Patočkovi, CSc., jehož připomínky jsem se snažila zapracovat. Srdečné poděkování patří kolegům z katedry cestovního ruchu Vysoké školy obchodní v Praze, o. p. s., a přátelům za podporu a trpělivost. Poděkování patří studentům za cenné diskuse na mých přednáškách.

Děkuji svým dětem Kamile a Lukášovi.

1 Politika turismu

Pro politiku a politické vztahy jsou určující vztahy ekonomické, které tvoří jádro sociálních vztahů. Politika může ekonomické vztahy stabilizovat a vytvářet podmínky pro jejich rozvoj, nebo naopak destabilizovat a být brzdou jejich rozvoje.

Politiku turismu definuje Freyer jako „cílené, organizované plánování, ovlivňování reality a budoucnosti turismu prostřednictvím různých nositelů (státních, soukromých a nadnárodních)“. [1, s. 269] Je součástí politického procesu, který na základě formulace hlavních priorit a cílů vytváří systém pro dosahování plánovaných výsledků, přičemž je nutné najít konsenzus mezi zájmy všech nositelů politiky turismu ze sféry veřejnoprávní, privátní a neziskové.

Podle Kellera je politika turismu závislá především na celkovém stavu rozvoje země, přičemž v zemích se stejným stupněm rozvoje je politika turismu velmi podobná. Dále Keller uvádí, že hlavním cílem veřejnoprávních subjektů „je jen zřídka dosahování zisku, ale spíše pokrytí nákladů a potřeb“. [2, s. 3] Jde také o to, že cíle lokální jsou často odlišné od cílů nadregionálních, národních a nadnárodních a v praxi je obtížné sladit způsoby pro dosahování cílů na jednotlivých úrovních. Přitom turismus se odehrává v území, tzn. že zásadní roli v jeho rozvoji hrají turistické regiony, resp. destinace, jejichž hranice jsou ovšem jen zřídka totožné s hranicemi administrativně-správními.[1]

Systém politiky turismu je v různých zemích rozdílný a závisí na politickém uspořádání země, kdy bez garance práva volného pohybu osob, které je základním právem občanů liberálních států, a odpovídající hospodářské úrovně je turismus prakticky nemožný. Rozvoj turismu silně ovlivňuje i stabilita podmínek pro podnikání, úroveň veřejné infrastruktury a funkční systém sociálního zabezpečení.

Při formulování politiky turismu převládá socioekonomické hledisko, které se opírá o ekonomický pohled řadící turismus do hospodářské politiky se silným přesahem do politiky sociální. V současnosti je však turismus v národohospodářských politikách většinou opomíjen a povědomí o politice turismu je malé. Zatímco je veřejnost celkem pravidelně informována o otázkách vnitřní politiky, politiky sociální, zdravotní či zemědělské, politika turismu je chápána jako cosi specifického, jen pro odborníky či zájmové skupiny. Je to odraz dosud malého docenění skutečného hospodářského a společenského významu turismu a zúženého pohledu na tento sektor. Na turismus je třeba pohlížet jako na nástroj pro rozvoj regionů (a to především hospodářsky zaostalých) a ekonomizaci kultury, jako na významného zaměstnavatele a mírotvůrce, jako na důležitou součást ekonomiky volného času a s tím související zvyšování kvality běžného života.

Přes rozdílné přístupy k odvětví turismu a jeho povaze je pro koncipování a realizaci úspěšné politiky všeobecně platný a zásadní předpoklad interdisciplinárního přístupu a odpovídající zohlednění ostatních souvisejících odvětví (obr. 1.1).

Existence řady konceptů politiky dokládá, že odvětví turismu nemá jasně definovanou identitu a od ní odvozené postavení v ekonomikách jednotlivých států. Turismus zasahuje široké pole zainteresovaných subjektů jak z veřejné, tak ze soukromé sféry z různých sektorů (kultura, regionální rozvoj, zdravotnictví, obchod atd.) s rozdílnou mírou kompetencí na jednotlivých úrovních, kdy rozhodující roli hraje stále více úroveň regionální a místní. Směřováním současné společnosti k vytváření předpokladů pro realizaci dlouhodobých globálních cílů, jakými jsou udržitelný rozvoj, ekonomický růst, zaměstnanost, sociální soudržnost a zvyšování kvality života, se zvyšuje tlak na pochopení turismu v celé jeho šíři, jeho začlenění do hospodářsko-politického systému a využití jeho všestranného potenciálu pro naplňování strategických cílů společnosti.

Obr. 1.1 Postavení politiky turismu v politickém systému

Zdroj: vlastní znázornění podle Mundta [3]

Pro formulování politiky turismu je třeba vzít v úvahu zcela zásadní rozdíly oproti ostatním hospodářským odvětvím:

• nositelé politiky turismu jsou z větší části veřejnoprávní organizace nebo organizace s jejich významným vlivem/podílem;

• kvalita a prodejnost produktů turismu je silně závislá na komplexností služeb různých, často nekooperujících subjektů (z podnikatelského i veřejnoprávního sektoru) a také na celkovém good will destinace (tedy i chování rezidentů).

Z výše uvedeného lze dovodit, že jedním z prvních kroků při vymezení rámce politiky turismu je vyjasnění a přesné definování úlohy a postavení turismu v hospodářství ze strany odpovědných institucí a organizací.

1.1 Role státu při formulaci cílů politiky turismu

Přístupy k politice turismu se shodují v zásadě na tom, že politiku turismu je třeba jasně definovat, a to provázaně na všech úrovních s akcentem na úroveň lokální, kde se vlastní turismus odehrává. Shodují se i na vyjasnění kompetencí jak horizontálně, tak vertikálně při důsledném uplatňování multioborového a průřezového přístupu s využitím principu subsidiarity.

Při zařazení turismu do hospodářsko-politického systému je třeba sledovat především ty odlišnosti odvětví turismu, které odůvodňují zásahy státu do oblasti turismu, a to i při vědomí role státu v tržně orientovaném hospodářském systému. Důvody k zásahům státu a úkoly, které z toho pro stát vyplývají, jsou základnou pro funkční státní politiku turismu. Freyer uvádí následující důvody a úkoly: [1, s. 271]

Turismus je politický úkol

Omezení v cestování mezi regiony a státy představuje řada faktorů, z nichž mezi nejvýznamnějšími je uváděna celková bezpečnost, obavy z teroristických útoků, zdravotní ohrožení, politická nestabilita a míra regulace pohybu návštěvníků destinace. Zmírňování a odstraňování uvedených omezení je zásadním úkolem pro stát.

Cestování je hospodářský fenomén

Vládní struktury všech států se musí turismem zabývat z pohledu plnohodnotného hospodářského odvětví, a to vzhledem k jeho socioekonomickým dopadům jak na regionální, tak i mezinárodní úrovni.

Turismus je problém ochrany životního prostředí

Turismus využívá kulturní a přírodní dědictví jako základ pro vytváření primární nabídky. Na druhé straně přispívá i k jejich devastaci. Zde hraje jednoznačně rozhodující úlohu stát, který musí koordinovat a usměrňovat aktivity turismu ve vztahu k ochraně životního prostředí se zvláštním důrazem na přírodní a kulturní dědictví. Jeho úkolem je vytvářet a podporovat systém využívání veřejných i privátních investic pro udržitelný rozvoj turismu.

Turismus je sociální problém

Cestování přispívá ke kvalitě života nejen svojí rekreační a regenerační funkcí, ale také funkcí poznávací, vzdělávací a vede k porozumění mezi národy. Současný trend je umožnit co možná nejširší skupině obyvatel účastnit se turismu, což na jedné straně souvisí se zaměstnaností, na druhé straně s příjmy regionů a se sociální politikou států. Také v tomto ohledu je role státu nezastupitelná. Často jde o jednu z oblastí podpory domácího turismu nebo o zmírnění dopadů sezonnosti.

Politika turismu ovlivňuje stupeň jeho rozvoje

Politika turismu může převzít funkci nastartování (pull efekt), kdy pomocí koncepcí, plánů a systémem podpor nastartuje rozvoj turismu. Nebo může být zpočátku pasivní a jen pomocí své síly ekonomické a společenské tlačit na vytvoření odpovídajících institucionálních podmínek (push efekt). Správná volba strategie s využitím uvedených efektů umožňuje realizaci plánovaných výsledků uplatňované státní politiky.

Soukromé vlastnictví je motor rozvoje turismu

Pokud se aktéři státní politiky drží zpátky a rozvoj přenechají privátním aktérům působícím na trh, může v pozitivním smyslu dojít ke stoupajícímu trendu příjmů z turismu. Může ale také docházet k nežádoucím a neregulovatelným efektům. Jsou to situace tzv. selhání trhu – objevují se negativní externí efekty, jako je znečišťování či devastace životního prostředí, sociální a kulturní problémy, ale také politicky a společensky nežádoucí jevy turismu (koncentrace, regionální disparity). Ke zmírnění nebo odstranění negativních následků tržního selhání jsou iniciována taková opatření politiky turismu, která realizují instituce vybavené odpovídajícími kompetencemi pro usměrnění turismu do žádoucí cesty vývoje.

Cílem je vyvážený rozvoj

Vyváženost je chápána ve smyslu odpovídajícího podílu veřejnoprávních institucí a subjektů z privátního sektoru na tvorbě a realizaci politiky turismu. Dosažení tohoto stavu je v praxi téměř nemožné a při silném vlivu veřejného sektoru může docházet k rezignaci podnikatelského sektoru na společné projekty, což pozitivní vývoj turismu zbrzdí.

1.2 Koncepty politiky turismu

Politika turismu je pojímána z různých pohledů stejně jako její cíle a funkce. Proto také v praxi existuje celá řada konceptů politiky turismu. V německy psané odborné literatuře[2] se dle jednotlivých politicko-hospodářských systémů obvykle rozlišují tři základní skupiny dle míry zásahů státu. V první skupině stát vůbec nezasahuje nebo zasahuje jen omezeně pro vytváření zcela nezbytných regulativů k zabezpečení jiných státních cílů (ochrana životního prostředí, regulace trhu prostřednictvím udělování koncesí a kontroly, ochrana práv spotřebitele, sociální politika). Jsou to koncepty pragmatické politiky, liberální a hospodářsko-regulační. Ve druhé skupině jsou koncepty, kdy stát přijímá opatření pro rozvoj turismu a využívá jej k řešení společensko-ekonomických problémů. Stát směřuje různé formy podpory do oblastí, které jsou nezbytné pro rozvoj turismu a vykazují dysfunkce, které brání efektivnímu využívaní potenciálu. Do druhé skupiny patří různé formy koncepční politiky, marketingové koncepty a politiky tvořící normativní část destinačních managementů. Ve třetí skupině jsou koncepty, kde stát silně reguluje politiku turismu (univerzálně plánovací koncept) a působení trhu je značně omezené nebo zcela vyloučené.

Původně tři Kasparovy koncepty rozšiřuje Freyer na pět základních [1, s. 274–277], z čehož první čtyři jsou orientovány tržně, pátý je uplatňován v centrálně plánovaném hospodářství: pragmatický, liberální, koncepčně dogmatický, jako marketingový úkol, univerzálně plánovací. Další autoři, např. Keller a Bieger [4], uvádějí rozdělení na: liberální, strukturální, univerzálně-plánovací, pragmatickou a koncepční politiku turismu. Setkáme se i s definicí politiky turismu jako se standardní součástí destinačního managementu.

Mundt [3] dělí koncepty politiky turismu v zásadě do dvou skupin: plánovací a procesní politika. Míra plánování a ovlivňování turismu se pohybuje mezi extrémy od centrálního plánování až k plně tržnímu přístupu a je závislá na politicko-hospodářském systému státu a stát vytváří „nejlepší pravidla (status quo) pro procesy zajišťující směřování uplatňovaného konceptu politiky turismu“. [3, s. 127] Procesní politika vytváří systém opatření, která pomáhají ve stanoveném rámci naplnit očekávané socioekonomické přínosy odvětví. Patří sem daňový systém, systém statistiky, podpůrné programy, investiční pobídky atd.

Pragmatická politika turismu

Rozvoj turismu je ponechán volnému průběhu bez státní koncepce a opatření vláda přijímá jen k řešení konkrétních problémů podle aktuálního vývoje a současné potřeby. Tento způsob umožňuje rychlou reakci a efektivní zásahy.[3] Pragmatická politika se využívá hlavně ve fázi rozvoje turismu, poté předchází do jedné z forem koncepční politiky. Výhody jsou: flexibilita, zaměření se na problémy, rychlost při malém množství správních nákladů. Problémy řeší většinou přímo ti, kterých se týkají, za předpokladu odpovídajících rozhodovacích kompetencí. Pokud ale neexistuje žádný dlouhodobější plán, je praktické nemožné stabilizovat turismus jako perspektivní hospodářské odvětví. Druhým negativem je, že k řešení problémů dochází často až při velkém tlaku ze strany trhu.

Liberální politika turismu

Stát vytváří jen legislativní, ekonomické a společenské rámcové podmínky pro privátní sektor. Stát podporuje podnikání, umožňuje lepší přístup na trh a reguluje turismus jen tam, kde to vyžadují další státní politiky (ochrana životního prostředí, sociální oblast) a možnost tržního selhání.

Koncepční politika turismu

Koncepční politika je protipól pragmatické politiky. Je založená na konceptu, strategii, kde jsou uvedené cíle, opatření a podmínky pro jejich dosažení, včetně vymezení kompetencí mezi hlavními aktéry (asociacemi, veřejnou správou a neziskovým sektorem). Existují různé formy koncepční politiky, které se odvíjejí zejména od možnosti vymáhání plnění cílů a opatření a rozdělení kompetencí mezi veřejnoprávní a podnikatelské subjekty. Někdy se uvádí koncepčně dogmatická forma politiky turismu, kde stát má rozhodující podíl v rozhodování o směřování a realizaci politiky turismu. Takový koncept využívají často třetí země, kde je turismus nadřazený v hospodářském rozvoji jiným odvětvím, ale také např. Německo, Rakousko a Singapur, kde silně ovlivňuje rozvoj turismu.

Univerzálně plánovací politika turismu

Málokde je chápán turismus jako univerzální plánovací úloha. Často se tato politika používá u rozvojových zemí nebo u území, která jsou málo a slabě rozvinutá, kdy se očekává všestranně naplánovaná podpora státu. Veřejná podpora směřuje především do rozvoje infrastruktury, odborného školství, k podpoře kapitálových investic a podpoře služeb souvisejících s turismem (kulturní, zdravotní, bankovní). Zčásti jsou vytvářeny také státní zařízení – hotely, zábavní a odpočinkové parky, turistická informační centra, ale především se stát soustřeďuje na marketingové aktivity směřující na mezinárodní trhy. Mírnější formou univerzálního státního plánování je státní rámcové plánování, které zohledňuje plány ze soukromého sektoru. V tomto případě se blíží koncepčně dogmatickému turistickému konceptu.

Komplexní politika turismu

Komplexní politika turismu je založena na uplatňování multidisciplinárního celostního a síťového přístupu s převažujícím ekonomickým hlediskem. Výsledkem je nalezení průniku dílčích politik pro oblast turismu. [5, s. 19–27]

Politika turismu jako marketingový úkol

V současné době se hranice mezi národní marketingovou strategií turismu a podnikovým marketingem stírají. [6] Marketing nabývá na významu i v oblastech, které jej dosud využívaly jen zřídka. I když byl dosud marketing doménou soukromé sféry orientující se na zisk, moderní marketing zasahuje i do oblastí veřejné správy, neziskových organizací i do sféry sociální.

Uplatňování moderních marketingových přístupů ve veřejné správě naplňuje podstatu holistického marketingového přístupu využívaného dosud především ve firmách, protože kromě vytváření zákaznicky orientované nabídky pro trh, plní i funkce sociální, kulturní, společenské a etické. Veřejnoprávní marketing se v principu neliší od firemního a musí obsahovat víc než jen propagaci. Jeho základem je cíleně orientovaná analýza životního prostředí, trhu a dalších oblastí a z ní vycházející celkový koncept a strategické ovlivňování trhu za pomoci různých nástrojů. Za těchto předpokladů je veřejnoprávní marketing maximálně identický s politikou turismu.

Pro takový druh marketingu se etabloval pojem marketing management. Je to proces složený z několika fází a jeho výsledkem je vytvoření konceptu turismu, který obsahuje základní výroky pro destinace existující v té době a směr jejich dalšího rozvoje, obzvláště pak jejich hlavní cíle, hlavní strategie a nejdůležitější taktické soubory opatření k dosažení definovaných cílů. Zároveň obsahuje indikátory pro implementaci a kontrolu. Takovýto proces marketingu a managementu je nejblíže k metodě plánování turismu, obzvláště k systému plánování cíl–prostředek.

Turismus jako politika budoucnosti – dynamická politika turismu

Hlavním cílem konceptu dynamické politiky turismu je vytvářet podmínky pro dlouhodobě příznivý vývoj na základě současné reality. [1] Lze využít různé prognózy, výzkumy a metody. Nejčastěji využívanou metodou je metoda scénáře budoucího vývoje. Uvedená metoda je spojena s komplexním přístupem, je nejobsažnější pro formulaci politiky turismu a reaguje na všechny významné společenské aspekty (obr. 1.2).

Obr. 1.2 Aspekty pro formulaci dynamické politiky turismu

Zdroj: vlastní znázornění podle Freyera [1]

Dynamická forma politiky turismu využívá pro prognózy dalšího vývoje analýzy minulého vývoje i současného stavu a na základě zhodnocení výsledků analýz formuluje hlavní cíl budoucího vývoje. Formulaci cílů i scénáře budoucího vývoje se ujímají experti z oblasti turismu společně se zástupci oblastí provázaných s turismem. Základem techniky scénáře je představení možných modelů budoucího vývoje a vizí na základě minulých, současných a budoucích trendů. Politici pak musí fungovat jako experti na marketing a musí zvolit variantu středu mezi pesimistickou a optimistickou variantou dalšího rozvoje. Úkolem této politiky je vytvořit a realizovat v současnosti taková opatření, aby odpovídala budoucnosti a směru předpokládaného vývoje.

Table of Contents

O autorce

Úvod

1 Politika turismu

1.1 Role státu při formulaci cílů politiky turismu

1.2 Koncepty politiky turismu

1.3 Nositelé politiky turismu

1.4 Cíle politiky turismu

1.5 Shrnutí a úkoly

2 Politika turismu Evropské unie

2.1 Rámec evropské politiky turismu

2.2 Strategické dokumenty

3 Turismus a veřejná správa

3.2 Základy organizace a činnosti veřejné správy s důrazem na oblast turismu

4 Politika turismu v České republice

4.2 Politika turismu v České republice po roce 1989

4.3 Nositelé politiky turismu v ČR

4.4 Základní problémy současné politiky turismu

5 Koncepce státní politiky turismu

5.1 Koncepce státní politiky cestovního ruchu České republiky (1999)

5.2 Koncepce státní politiky cestovního ruchu pro období 2002–2007

5.3 Postup realizace a aktualizace Koncepce státní politiky cestovního ruchu v České republice do roku 2006

5.4 Koncepce státní politiky České republiky pro období 2007–2013

6 Turismus a kultura

6.1 Kulturní sektor

6.3 Kulturní potenciál a turismus

6.4 Kulturní politika České republiky

6.5 Kultura a turismus

7 Organizování a řízení turismu ve veřejném sektoru České republiky: systémové pojetí

7.1 Veřejná správa a řízení veřejné správy

7.2 Systémový přístup jako možné východisko pro management veřejné správy

Přílohy