Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Joachim Engl, Franz Thurmaier

Jak to se mnou mluvíš?! (ukážka)

Neocenitelné rady pro lepší komunikaci s vaším partnerem

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Přeloženo z německého originálu knihy Joachima Engla a Franze Thurmaiera „Wie redest du mit mir? Fehler und Möglichkeiten in der Paarkommunikation mit Cartoons von Renate Alf“, vydaného nakladatelstvím Kreuz Verlag in der Verlag Herder GmbH, Freiburg im Breisgau, Německo 2012.

First published as „Wie redest du mit mir? Fehler und Möglichkeiten in der Paarkommunikation with illustrations by Renate Alf“ by Joachim Engl and Franz Thurmaier.

© 2012 Kreuz Verlag part of Verlag Herder GmbH, Freiburg im Breisgau, Germany.

All rights reserved.

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 4947. publikaci

Překlad Lucie Hessová

Odpovědná redaktorka Mgr. Dana Karpíšková

Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková

Počet stran 144

První vydání, Praha 2012

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Czech edition © Grada Publishing, a.s., 2012

Czech Cover Design © Eva Hradiláková, 2012

Illustrations, Cover Illustration © Renate Alf

ISBN 978-80-247-4488-9

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8277-5 ve formátu PDF

ISBN 978-80-247-8278-2 ve formátu EPUB

O autorech

Dr. Joachim Engl

Dr. Franz Thurmaier

Diplomovaní psychologové, psychoterapeuti a supervizoři, poradci pro manželské, rodinné a životní problémy. Mentoři programů pro výcvik a další vzdělávání poradců pro manželské, rodinné a životní problémy. Autoři programů EPL, KEK a KOMKOM, vedoucí vzdělávání trenérů těchto programů a jejich supervize.

Kontakt: Dr. Joachim Engl, Dr. Franz Thurmaier

Institut für Forschung und Ausbildung in Kommunikationstherapie e.V.

Rückertstraße 9, 80336 München

www.institutkom.de

e-mail: info@institutkom.de

Pro Jeanette a Haide

Kromě mnoha kolegyň a kolegů, kteří s námi a prof. dr. Kurtem Halbwegem uvedli v život projekt EPL, patří náš speciální dík bezpočtu párů, které dosud absolvovaly kurzy EPL. Bez nich bychom nemohli shromáždit zkušenosti, na jejichž základě tato kniha vznikla.

Předmluva autorů

To, že partnerské vztahy z velké části utváří komunikace a zároveň je zpětně ovlivňuje, je pravděpodobně nejdůležitějším a všeobecně známým poznatkem z psychologie. Velmi rozšířené je i povědomí o tom, že existují různé způsoby vedení rozhovoru, které mohou vztahu dvou lidí velmi prospět, ale také velmi uškodit.

Představitelé nejrůznějších psychologických škol jsou zajedno v tom, že: „Pár, který spolu nehovoří, se odcizí“ (srov. Moeller, 1988). Takový pár takříkajíc ztratí vztah ke svému vlastnímu vztahu.

Tomuto tématu se stále znovu věnují autoři v bezpočtu publikací. Pokoušejí se odhalit pozadí nedorozumění, hádek nebo dokonce mlčení ve vztahu mezi mužem a ženou, aby čtenářům tyto fenomény objasnili. Mnohé z knih postupují ještě dál a pouštějí se do nabízení konstruktivních alternativ v komunikaci. Ovšem ty jsou obvykle představeny jen vágně.

My v naší knize zcela vědomě nepodnikáme žádné rozvláčné exkurzy do abstraktních teorií, které někdy zní sice velice srozumitelně, dvojicím však žádné konkrétní řešení jejich momentální situace nejsou schopné nabídnout – kromě přibližného vysvětlení, proč zrovna jejich situace je taková, jaká je.

Mluvit spolu – ale jak?

Partneři často jen nejasně cítí, že se komunikace daří či nedaří. My se pokoušíme zcela přesně popsat, jak lze rozeznat chyby a pravidla v komunikaci a jak se obojí v rozhovorech projevují. To znamená, že nám nejde jen o to vyložit, že například výčitky mohou mít negativní důsledky, ale také je konkrétně popsat v nejrůznějších formách vzhledem k jejich struktuře a následkům. Naším cílem je zároveň, aby pro vás jako čtenáře bylo pochopitelné, jak může i jediný výrok rozhodnout o dalším průběhu rozhovoru.

K tomu přirozeně patří i to, že vám představíme konkrétní možnosti partnerské komunikace.

Jestliže je komunikace tak důležitá a mnoho partnerských dvojic to tak i chápe, proč potom dochází k tolika komunikačním chybám, které vztah narušují či dokonce ničí?

Zcela jednoduše: Protože komunikace není úplně jednoduchá – ale naopak velice komplexní. Vezměme si jako příklad titul této knihy Jak to se mnou mluvíš?! Podle toho, co při jeho vyslovení zdůrazníte, a podle interpretace při poslechu se z něj může stát upřímně míněná otázka, nepřímá výzva, abychom s tím druhým zacházeli jinak, nebo nepřímá výčitka. Vyplatí se tedy důkladně si na párovou komunikaci posvítit.

Úvodem

„Viktorééé?“

„Co je, Viktorie?“

„Tady píšou, že se muži a ženy při rozhovoru míjejí, protože muži komunikaci zneužívají jen ke zdůraznění vlastní představy o svém statusu. To je zajímavé, viď?“

„Když myslíš, miláčku…“ (Viktor trochu zívá, listuje v příručce o partnerských vztazích, do které byl právě sám začtený.)

„Chtěla bych, abys k tomu zaujal nějaké stanovisko (trochu rozhořčeně). Koneckonců ty jsi přece také muž, nebo ne?!“

„Propánakrále! Už to zase začíná. Mám zaujmout stanovisko, jestli jsem muž – to snad není pravda. Já ti povím, je na čase, abychom se my muži konečně přestali omlouvat a bránit před lacinými nepřátelskými útoky nějakých feministek z pískoviště, které se musí ke všemu vyjadřovat. Už dost! Raději si přečti základní dílo ‚Když ženy příliš rýpají‘ nebo tak nějak. A ten, jak se vlastně jmenuje… má v tom svém ‚Muži jsou z Marsu, ženy z odvrácené strany Měsíce‘ také docela pravdu.“

„Tak ty teď čteš takovéhle věci! To, že si musíš potvrzovat svoje mužské ego prostřednictvím laciných šovinistických výlevů, se mě dost dotklo.“

„Mě se zase ještě víc dotýká, když vidím, jak neustále podléháš feministickému našeptávání frustrovaných a umanutých ženských. A víš, co je jejich jediným cílem? Aby všechny jejich čtenářky začaly nenávidět svoje nic netušící muže a nakonec byly stejně frustrované a umanuté jako ony. To je to, co chceš?“

„Jak to se mnou vůbec mluvíš?! Tvoje odpověď bohužel zase dokazuje, že o typicky mužské komunikaci toho nikdy nebude napsáno dost. Je to evidentní: Ty mi prostě nechceš rozumět! Ty jsi z hlediska komunikace úplně mimo. Někdy mám dojem, Viktore, že tě nějaká hlubší debata vůbec nezajímá.“

„Já mám z tebe bohužel ten samý dojem.“

„Mě debata zajímá vždycky – ale ne takhle.“

„A jak tedy?“

Takhle ne, ale jak tedy? Z tohoto poněkud vyhroceného dialogu jednoho neexistujícího páru je zjevné přinejmenším jedno: Čtení příslušné psychologické literatury nezbytně nevede k dosažení cílů v ní stanovených, zejména pokud doporučení v knize nabádají, že by se měl změnit můj partner a ne já.

Vy jste však právě (a možná už zase) takovou knihu vzali do ruky. Co si od toho slibujete? Že odhalíte chyby v komunikaci ostatních, nebo svoje vlastní? Že zjistíte více o komunikaci ve svém vlastním partnerském vztahu?

Očekáváte nějaký impulz pro hlubší rozhovory ve dvou?

Pokud by záleželo na nás, tak toto vše samozřejmě očekávat můžete. Myslete však prosím na to, že číst můžete klidně o samotě, ale k dobrému rozhovoru potřebujete být nejméně dva.

V naší knize vás chceme upozornit na možné chyby v partnerské komunikaci a na její záludnosti, které často vznikají nechtěně a vedou k nedorozuměním a neshodám mezi oběma zúčastněnými. Jak jsme již naznačili, předkládáme vám některé pozitivní alternativy partnerské komunikace a pokoušíme se popsat, jaké možnosti může poskytnout preventivní trénink rozhovorů EPL (Předmanželská příprava – Partnerský učební program).

V první části se vás pokusíme seznámit s negativními modely komunikace a s jejich důsledky, abychom zvýšili vaši vnímavost vůči chybám ve vlastní komunikaci. Neboť jen ten, kdo dokáže rozpoznat chyby v rozhovoru, je také může – pokud chce – včas napravit nebo se alespoň zpětně dotčenému partnerovi rychleji a snáze omluvit.

Tak jako všichni ostatní i my děláme v komunikaci naše vlastní oblíbené chyby. Jedná se především o ironii a sarkasmus, kterými se s potěšením bráníme. Pokud vám tedy nějaká formulace v této knize bude připadat příliš ironická či sarkastická, prosíme vás již teď o prominutí.

Ve druhé části vám nabízíme trochu teorie, uvádíme nejčastější chyby v komunikaci a z toho následně odvozujeme nejdůležitější komunikační pravidla.

Ve třetí části pak představujeme projekt EPL (Předmanželská příprava – Partnerský učební program), komunikační trénink pro páry.

Ve čtvrté části vám poskytujeme malý náhled, jak mohou vypadat kurzy EPL. Představíme vám tři doufejme sympatické páry, které jsme si vymysleli na základě zkušeností s mnoha opravdovými účastníky kurzů. V souladu s jednotlivými částmi kurzu popisujeme, jaké se našim třem párům naskýtají možnosti dalšího vývoje jejich vztahu.

Základní příklady a důsledky neúspěšné párové komunikace

Jsme přesvědčeni o tom, že v partnerské komunikaci dochází ke spoustě nejrůznějších chyb, které si zúčastnění osvojili již před partnerským vztahem nebo během něho a staly se pro ně zvykem. A nakonec vedou k tomu, že se více sžijete s vlastním nevhodným komunikačním jednáním než s vlastním partnerem.

V této kapitole bychom vám rádi představili podle našeho mínění nejčastější základní příklady neúspěšného nakládání s konflikty a také bychom rádi popsali příslušné důsledky pro partnerský vztah.

1.1 První konflikty: Dobře známé, nesprávné pokusy o řešení

1.1.1 Potlačování, zamlčování, zametání pod koberec v zájmu udržení harmonie

Představte si, že jste čerstvě zamilovaní, cítíte pověstné šimrání v břiše a jste se svým miláčkem domluvení, že půjdete do kina. V přesně stanovenou dobu dorazíte na přesně stanovené místo a zjistíte, že jste tam jako první. Nevadí. U pokladny je velká tlačenice, a tak se rozhodnete koupit předem vstupenky. Minuty ubíhají, davy proudí dovnitř a navíc lije jako z konve. Nevadí, máte přece deštník. Na druhou stranu všechno má své meze a ta nejlepší místa jsou už nejspíš stejně obsazená.

Po 10 minutách: On/ona asi nemůže najít místo k parkování. Zůstal/a někde trčet v zácpě? Není to támhle vepředu on/ona? Běžíte tam, poklepete mu/jí na rameno, ale je to někdo jiný.

Po 20 minutách: Copak na tu schůzku zapomněl/a? Nebo jste si snad popletli čas vy? Že by se mu/jí něco přihodilo?

Konečně. Přichází. Skutečně je to on/ona, kráčí zcela klidně. Uvědomíte si, že vám spadl kámen ze srdce. A když se vášnivě přivítáte a mokří až na kost se usadíte na poslední volná místa v lóži úplně vzadu za sloupem, pocítíte úlevu a radost. On/ona zamumlá něco o tom, že „musel/a ještě dlouze telefonovat s matkou“, ale vy na to nic neřeknete. Hlavní je, že už jste spolu. Všechno ostatní je jedno. Prozatím.

Přirozeně, i kdybyste se tak opravdu zachovali, bylo by to zcela normální. Zamilovaní lidé se toho pocitu nechtějí tak rychle vzdát. Heslo zní: Být spolu zajedno, užívat si harmonie a toho druhého vidět v co nejlepším světle. Drobné nesrovnalosti, subtilní nebo i dosti zřetelné důkazy, že ten druhý vykazuje známky chování, které by mohlo způsobovat problémy, padnou jako první za oběť selektivnímu vnímání (vidím jen to, co vidět chci) nebo snížení kognitivní disonance (vnímání je „adekvátně“ interpretováno).

Toto vyhýbání se konfliktům má možná smysl právě v počáteční fázi vztahu. Posiluje pocit štěstí, můžeme jeden po druhém toužit. Nedostatky, rozdílné potřeby a rozepře se stejně projeví dostatečně včas. Ve stadiu čerstvé zamilovanosti zřejmě člověk zapomíná na všechny do té doby utrpěné křivdy.

Je všechno krásné a dokonalé? Zatím možná ještě ano. Existují však také lidé, kteří ze zásady raději nic neříkají, když partner nenaplňuje jejich potřeby, kteří se ze zásady raději podvolují, kteří ze zásady svá přání sdělují jen zřídka, nebo je – pokud se liší od těch partnerových – záměrně vůbec neberou na vědomí. Pro takové lidi je zachování harmonie nade vše, i když už třeba dávno nejsou skutečně zamilovaní. Kdyby mělo dojít k opravdové rozepři, je pro ně zřejmě v sázce rovnou celý vztah. Raději dělat jakoby nic, než zůstat sám. Raději nic neříkat, než říct něco, co vlastně ani tak nebylo myšleno.

Potlačování, zamlčování, zametání pod koberec… Jak to někoho vůbec napadne?

Každé miminko pláče, když se mu něco nelíbí. Vehementně se hlásí o své potřeby. Časem pak začíná více a více rozlišovat a vznášet více a více požadavků (o všechny mé potřeby se starají rodiče, to ještě nemusím dělat samo). Postupně je rostoucí dítě konfrontováno s krutou realitou: Rodiče se o mé potřeby vždy nepostarají. Mám stále více přání a musím se stále většího počtu z nich vzdávat.

Dítě si tak během svého vývoje zkouší strategie, které lidi z jeho okolí přimějí plnit jeho přání. A nyní už jen záleží na tom, jak budou tito lidé (jsou to zpravidla a v první řadě rodiče) s projevy přání dítěte nakládat.

Rodiče, kteří svým dětem dávají najevo, že jejich přímo vyjádřená přání neberou příliš vážně, nebo kteří jim odepřou svoji náklonnost, když se potomci odváží projevit vlastní vůli, jim předají jednoznačnou zkušenost: „Není dobré chtít něco jiného než moji rodiče, pravděpodobně to ani není tak důležité. Proto je lepší držet pusu, jinak mě nebudou mít rádi. A já chci být hodné dítě.“

Tuto zkušenost podporuje napodobování identifikačních postav stejného pohlaví, které takové zažité způsoby jednání předvádějí. Typickým případem je otec jako živitel a víkendový paša, matka jako starostlivá opora rodiny, která relativně nenáročně, uspokojivě a pokud možno nekonfliktně utváří rodinný život a víceméně bezděčně tak představuje genderovou roli i pro svoji dceru. Vehementní dožadování se dětí o pozornost ji zatěžuje, a tedy přání spíše potlačuje. Bouřlivé rodinné rozepře, pokud k nim vůbec dochází, vzplanou snadno a probíhají hrozivě. Nikdy nekončí konstruktivně.

Není nijak překvapivé, že lidé s takovou nebo podobnou minulostí následně přenášejí tento model, jak se vyhnout konfliktům, do svých partnerských vztahů i v dospělosti. A proč by ne? Vždyť neznají nic lepšího a hádky vedou k nepříjemné disharmonii a pravděpodobně i k rozchodu. A to by bylo nejspíš to nejhorší, co by se jim mohlo stát: Partner/partnerka by je opustil/a, protože po něm/po ní příliš vyžadovali. A kdo ví, jestli by někdy ještě našli někoho, kdo by s nimi zůstal přes všechny jejich nejistoty a domnělé nedostatky…

Nepochybně existuje velké množství mužů a žen, kteří si někdy vůbec neuvědomí, co si vlastně přejí nebo co je znepokojuje, co je obvykle rozzuří či rozesmutní. Ti potom na nenaplněné potřeby reagují neuroticky nebo se u nich projevují psychosomatické symptomy. Ti, kteří jasně cítí, co od svého partnera očekávají a co ne, ale pouze si to netroufají přímo vyslovit, mají stále otevřená zadní vrátka.

Náhradní strategie 1: Nepřímé projevení přání

Když dáme jasně najevo, co si přejeme a po čem toužíme – na základě odpovídajících zkušeností –, je s tím pravděpodobně vždy spojené riziko ztráty lásky. Občas si tuto „slabinu“ matně nebo i jasně uvědomíme. Zvlášť když ostatní lidé „to“ vašemu partnerovi sdělí a dokonce tím ještě zabodují. „Bože můj, proč jsem taky nemohl otevřít pusu dřív…“ – mohlo by vás potom napadnout.

Časem mají tyto slabiny tendenci změnit se v silné stránky. Nemůžete se přece po světě neustále potloukat s nenaplněnými přáními, a tak se pokoušíte ze svého obvyklého chování vytěžit i něco pozitivního: „Vždyť já jsem přece skromný člověk, vždy ochotný pomoci, který prostě nemyslí pořád jen na sebe.“ Nebo: „Však on jednou můj partner ocení, že ho neustále neobtěžuji svými přáními.“

Člověk si tak vytvoří náhradní strategie, jak najít kompromis mezi vnitřním odporem projevovat přímo svá přání a potřebou, aby alespoň občas byla splněna. Některé dostanou časem přímo bizarní podobu. Například se někdo snaží partnerovi maximálně nepřímo něco naznačit. A někdy je jen otázkou náhody, zda on to zaregistruje a navíc si to správně vyloží. Malý příklad – scéna v restauraci:

„To je tak hezké, že pořád ještě existují prodavači růží, dokážou z toho vůbec vyžít?“

„Pochybuji. Možná kdyby nějak rozšířili svoji nabídku, například prodávali ještě žvýkačky.“

„Žvýkačky jsou k ničemu. Vždyť ty jenom lepí.“

„To přece není vůbec pravda…“

Pokud tady někdo toužil dostat růže, tak se to v uvedeném malém příkladu vůbec nepodařilo. V nejlepším případě zachytí partner jen informační obsah výpovědi (zda prodavači růží dostatečně vydělávají). Jiná možnost je, že se pravděpodobně snaží skrýt chuť dát si zrovna cigaretu. Tohoto přání si druhá strana samozřejmě nesmí všimnout, takže žádné růže.

Další pokus:

„Vidíš támhle vpředu toho prodavače růží?“

„Ano, co je s ním?“

„Tady v restauraci sedí snad stovka lidí a ještě nikdo si od něj nic nekoupil. Kavalíři už holt neexistují.“

„To je fakt, nás opravdových džentlmenů je čím dál méně.“ (Přitom vstane a koupí rovnou pět růží.)

Měla štěstí. Nachytala ho na to, že se sám považuje za galantního muže, aniž by ho zahnala do úzkých. Heslo „kavalíři už neexistují“ pro něj v danou chvíli představovalo nepřehlédnutelný signál. Na někoho jiného by to nutně fungovat nemuselo. Možná by se žena mohla dočkat i následující odpovědi:

„Ti muži prostě vědí, co se patří. Nebudou přece dámě na veřejnosti kupovat nějaké laciné růže. Tím by ji jen ztrapnili.“

Krátce řečeno: S oblibou volíme nepřímý způsob vyjadřování, tiché nebo také zcela skryté znamení, přestože se kýžený výsledek dostaví jen zřídka. Nadneseně řečeno se toto počínání podobá sázení do loterie, kdy hráč tu a tam uhodne nějaké číslo, čímž se utvrdí v tom, že má hrát dál.

Jaké existují alternativy toho, jak projevit nějaké přání?

„Kup mi, prosím, růže!“ (?) S nejvyšší pravděpodobností je pak partner pohotově obstará. To, že z nich ovšem budete mít stejnou radost, jako kdyby vám je daroval spontánně, není na druhé straně příliš pravděpodobné. Proč vlastně?

To je jednoduché: Není jedno, jak se vám vaše přání splní. To JAK (samo o sobě) je velmi důležitá součást přání a často dokonce ta nejdůležitější. To znamená, že v tomto malém příkladu nejde ani tak o samotné růže, jako spíše o pocit, že po vás někdo touží, že se vám dvoří a že vás zbožňuje.

Pro ženu v restauraci by přímo vyslovené přání, že by ráda dostala růže, zřejmě bylo ránou pro její pocit vlastní ceny. Pomyslela by si: „Jestliže můj partner vyplní má přání teprve tehdy, když mu o nich řeknu, a sám od sebe je neuhodne, tak pro mě už nemají cenu.“ Na druhé straně tajná přání se plní jen velmi zřídka.

Co by tedy měla udělat, aby se vyhnula konfliktu mezi vlastní hrdostí a nutností svá přání partnerovi nějak prozradit?

Měla by partnerovi přání sdělit („Víš, chtěla bych častěji cítit, že po mně někdo touží, někdo o mě usiluje…“), případně vyslovit i své obavy („Mám jinak strach, že jsem pro tebe tak nějak samozřejmostí a že už o mě jako o ženu nemusíš tak usilovat…“) a konkrétně mu naznačit, jakým způsobem by mohl přáním vycházet vstříc („Moc se mi líbí, když mi nosíš růže. Takové drobné pozornosti mi dělají radost, protože…“).

Může tak svému partnerovi otevřeně sdělit svá očekávání a ponechat mu prostor pro vlastní rozhodnutí, jak s tím naloží. Kromě toho teď také ví, proč mohou být i zdánlivě nepodstatné maličkosti tak důležité, a samotného ho dříve napadne jejím přáním vyhovět.

Náhradní strategie 2: Spolknout nepříjemné pocity místo vyjádřit je

Představte si mladý pár, říkejme jim Pavel a Jana, který spolu poprvé vyráží na dovolenou. Oba téměř do poslední chvíle před odjezdem pracují a ve spěchu si balí věci na cestu. V takové situaci se člověk obtížně dostává do prázdninové nálady, zvláště když se nejprve musí trápit v dopravní zácpě a potom v narůstajícím vedru na okreskách. Malý automobil se čím dál víc projevuje jako závodní vůz budící rozruch působivým burácením motoru. Uprostřed jedné okresky upadne výfuk – což je sice úleva pro vůz, ne však pro náš pár.

Jana po prvotním šoku ze sebe vyrazí: „Ještě tohle! Proč jsi tu mizernou šunku nemohl dát před cestou do servisu, místo aby ses v tom pořád vrtal sám. Teď jsme teda v pěkné bryndě.“

Pavel něco mumlá o drahých servisech a že tohle nikdo předem nemohl tušit.

„Jak jen můžeš někam jet s tak nespolehlivým autem, to přece může být životu nebezpečné, tomu říkám pořádná nezodpovědnost!“

„Vždyť je to jenom výfuk. To nějak opravím.“

„Tak tedy honem něco vymysli, zlato! Já už bych se odsud ráda dostala pryč.“

„To bude dobré, udělám, co budu moct. Nemusíš se tak rozčilovat.“

Pavel si vleze pod auto a snaží se v potu tváře upevnit drátem uvolněnou část výfuku.

„Jano, můžeš mi sem podat všechny sendviče, co máme?“

„Co tam s tím chceš dělat? Na svačinu je snad pro tebe ještě trochu brzo, ne?“

„Potřebuju alobal k utěsnění.“

„Alobal! To snad nemyslíš vážně, že to bude držet. To zas bude nějaká fušeřina.“

„Už jsem to jednou dělal. Alobal je žáruvzdorný.“

„Ne, chtěla bych, abys teď zavolal odtahovou službu. A pak chci domů.“

„Já to zvládnu, uvidíš.“

Jana by teď měla uznat, že Pavel měl pravdu. Jeho neotřelý pokus opravit auto je korunovaný úspěchem. Výfuk drží a je dokonce o něco tišší než předtím.

„Vidíš – s trochou šikovnosti a trpělivosti se dá leccos vyřešit.“

„Nevěřím, že se s tím dostaneme daleko. Už vidím, jak přenocujeme někde uprostřed silnice, protože tvoje auto je jenom velká hromada šrotu. Kup si už konečně nějaké slušné auto.“

Místo návratu se vydají k nejbližšímu kempu a Pavel se snaží postavit stan půjčený od Janiných rodičů. Stan je sice dobře udržovaný, ale pěkně neforemný, drahocenná starožitnost ze 70. let. Zatímco se Pavlovo čelo krabatí ještě více než letitá plachta stanu, Jana naříká, že se na slunci při čekání, až Pavel opraví výfuk, spálila.

„To s tím stanem byl od tebe taky famózní nápad. Tak teď si s tím stavěním pospěš. Už chci jít konečně spát.“

„Vždyť tys ho chtěla taky. Jakmile v něm strávíme jednu noc, bude se ti to určitě líbit. Neviděla jsi někde tu horní tyč? Bez ní ten stan nepostavím.“

„Něco chybí? Bože můj, jestli nepřivezeš zpátky všechny části, budou moji rodiče zuřit.“

Pavel se při té poznámce bolestivě trefí kladivem, místo do stanového kolíku, do palce, ale nic neřekne.

Tyč se nakonec najde, a tak mají oba alespoň tenkou střechu nad hlavou. Mlčky leží každý na své nafukovací matraci a oba ještě trochu meditují nad uplynulým dnem. Místo jeden druhému se raději oddají spánku a svým snům.

Pavel si myslí: „Ta pitomá káča mi zkazila celý den. Celou dobu jsem makal a ona jenom brblala a stěžovala si. Připadal jsem si jako nějaký hloupý malý kluk. Zas tak hrozné to s tím výfukem nebylo. Copak za to můžu? Dává mi za vinu každou maličkost. A s tím stanem mi taky vůbec nepomohla. Kdyby mě doopravdy milovala, chovala by se přece jinak… Ale možná za to trochu můžu i já a celá ta situace. Navíc bylo dneska hrozně vedro. No jo, asi budu muset být trpělivý. Napětí pak samo od sebe poleví a ona uzná, že mi křivdila.“

Jana krátce pohlédne na Pavla a zeptá se ho: „Tváříš se nějak divně. Děje se něco?“

Pavel po chvilce řekne: „Ne… nic – jen mě bolí ten palec.“

„Mám ti to něčím namazat?“

„Ne, díky, zas tak hrozné to není.“

Pavel cítí, že ho přepadá smutek, a rychle se snaží myslet na následující den. Umiňuje si, že obstará velkou snídani a postaví ještě přístřešek, aby Jana dostala zase lepší náladu. Na druhou stranu… ten zraněný palec… neměl bych to zase tak přehánět… co z toho ona vlastně má… dobře jí tak… Usne a zdají se mu špatné sny.

Jana přemýšlí, jestli přece jen nebyla příliš tvrdá a nezacházela s ním příliš netrpělivě, koneckonců taková nehoda se může stát komukoliv. A vlastně nakonec docela šikovně zaimprovizoval. Nedokázala mu to jenom říct, protože jí bylo tak strašné vedro a vůbec… Na druhou stranu ji napadlo, že ani nijak neprotestoval, jako vždy, když mu nadávala. Možná má přece jen špatné svědomí nebo je mu úplně jedno, co říká. Jana usne ještě dřív než Pavel a zdá se jí, jak se svým Pavlem ujíždí v luxusním kabrioletu krajinou.

Jak Pavel „zpracoval“ tento konflikt, jak si poradil se svými pocity?

Pavel zřejmě zvládl některé stresující situace ne jen navenek. Janiny poznámky by pro jeho pocit vlastní hodnoty mohly být poněkud pokořující. Zatímco Jana bouřlivě dala průchod svému vzteku, Pavel k této nepříjemné situaci s nehodou ani jednou nezaujal žádné stanovisko a nenadával ani kvůli té úmorné opravě. Pavel si během krátké chvíle nechal líbit celou řadu poznámek, jež by mohly zlikvidovat jeho hrdost.

Selhal. Všechno je to jeho vina. Je nezodpovědný. Na druhou stranu je odpovědný za to, aby situaci neprodleně urovnal. Musí dělat, co ona řekne. Jeho nápady jsou jen samé nesmysly. Nezaslouží si žádnou pochvalu. Jeho úspěch nikdo neocení, spíše se o něm pochybuje. Nikdo mu nepomůže, všechno musí dělat sám.

To vše jsou rány, které mohou člověku ublížit navždy, pokud je prostě „spolkne“. Pavlovou jedinou reakcí byly tiché omluvy a podivný výraz ve tváři. A když se ho Jana zeptala, proč se tak tváří, zase nijak neprojevil svoji nelibost a zklamání, o kterých právě přemítal. Naopak si umínil, že se bude snažit ještě více (snídaně) rozptýlit Janinu rozmrzelost, místo aby si všímal té své. Pavel se snažil najít pochopení spíše pro Janu než sám pro sebe. Jeho strategie, jak vyřešit konflikt, spočívá v chlácholení a skrývání vlastního vzdoru (dobře jí tak, té, co se ke mně chovala tak hrozně, když jsem se uhodil do palce – a teď pro ni nemůžu nic dělat).

Vlastně se na něj nelze hněvat, nebo snad ano? Jana se na něj přesto zlobí.

Jak jeho chování zapůsobilo na Janu?

To, že se Pavel nijak nevyjádřil k nepříjemné situaci, u Jany vyvolalo domněnku, že mu to nevadí a spousta věcí je mu prostě jedno. A ze vzteku nad tím, že se Pavel zdánlivě nijak neprojevil, ho bude o to víc obviňovat. Janu dokonce napadá, že s ní Pavel špatně zachází. Jeho chlácholivé chování ji sotva přiměje k tomu, aby o svém vystupování přemýšlela nebo ho dokonce změnila. Výčitky svědomí, nelákavá představa sebe sama jako hašteřivé ženy Janě mohou být občas nepříjemné. Dokud bude Pavel všechny nepříjemnosti přecházet a bude se ji snažit chlácholit, nebude mu to Jana moci sdělit. Jestliže Pavel promluví o svých křivdách, může se mu ona jen omlouvat a on jí jen odpustit.

Jaké to má dlouhodobější následky?

Čím více bude Pavel mlčet a vše snášet, tím více a bouřlivěji ho Jana bude v konfliktních situacích napadat. Pavel se bude v jejich vztahu kvůli všem těm malým křivdám cítit stále utrápenější, bezmocnější a nespokojenější. Nijak Janu nepřiměje, aby ve stresujících situacích přestala se svými ponižujícími útoky. Ta sice dává svému vzteku průchod, ale vlastní pocity vyjádřit nemůže. Vzájemné porozumění je tak zablokováno a jejich narůstající odcizení je nevyhnutelné (viz kapitola 1.2 a 1.3).

1.1.2 Výčitky místo vysvětlení nebo vina místo sdělení pocitu

Michal a Petra spolu krátkou dobu žijí. Oba si o víkendu obvykle vyjdou s Petřinými přáteli a známými. Jí se, pije, mluví o zážitcích a událostech v užším i širším kruhu známých. Zatímco Petra se živě baví s ostatními, Michal se do tohoto druhu konverzace zapojuje spíše sporadicky. Většinou vybízí k brzkému odchodu, a tak opouštějí veselou společnost jako první. Když opět taková situace nastane, obrátí se Petra při cestě domů na Michala:

„Vždycky když jsme v nejlepším, musíš už zase jít. Tak brzy přece nemůžeš být unavený. Sylvie se mě dokonce nedávno ptala, jestli je u nás všechno v pořádku…!“

„Dej už s tou svojí Sylvií pokoj. Celý večer jsem musel poslouchat to nudné žvanění tvé takzvané nejlepší kamarádky Sylvie o posledních trendech. Můžeš být ráda, že jsem s tebou vůbec šel. Mně tohle víkendové tlachání stejně jde na nervy.“

„Aha? Myslíš, že mně připadá zajímavé, když ty s Honzou žvaníš o přednostech nového Mercedesu? Tomu říkám žvanění o posledních trendech, my se alespoň bavíme ještě o lidech, zatímco ty do sebe jenom klopíš jedno pivo za druhým a čím dál tím víc kazíš zábavu.“

„Protože se to prostě jinak nedá vydržet.“

„Co tím myslíš? Myslíš si snad, že jsi něco lepšího, když hraješ přihlouplého povaleče? Kvůli tvému podivnému chování za chvíli nebudeme mít žádné přátele.“

„A kvůli tobě a tvému věčnému tlachání v sobotu večer prospíme celou neděli. Už skoro vůbec spolu nepodnikáme něco smysluplného. Já už toho mám prostě dost. Příště tam můžeš jít sama.“

„Taky že půjdu. Možná to tak bude dokonce lepší. Stejně se o tebe starám až moc. Jen si klidně zůstaň sedět doma. Však uvidíš, jak tě to bude bavit.“

„Já si, narozdíl od tebe, ještě vystačím sám se sebou. Ty k tomu vždycky potřebuješ publikum.“

„Jen si dej pozor, jednou už bych tě nemusela potřebovat. To je hrozné, jak ty se ke mně chováš.“

„Nápodobně, miláčku.“

Každý zná tento druh vyhroceného konfliktu od druhých nebo z vlastní zkušenosti. Co se vlastně stalo? Během jediné minuty může hádka vygradovat tak, že se v zápalu boje začne pochybovat rovnou o celém vztahu. To je dostatečný důvod, abychom si tento krátký rozhovor podrobněji zanalyzovali:

Vše začíná Michalovi a Petře dobře známou situací, kterou oba, ale každý jiným způsobem, vnímají jako nepříjemnou – a pravděpodobně ne poprvé.

Petra projeví svoji nelibost jako první. Jak? Výčitkami.

Table of Contents

O autorech

Předmluva autorů

Mluvit spolu – ale jak?

Úvodem

1. Základní příklady a důsledky neúspěšné párové komunikace

1.1 První konflikty: Dobře známé, nesprávné pokusy o řešení

1.1.1 Potlačování, zamlčování, zametání pod koberec v zájmu udržení harmonie

1.1.2 Výčitky místo vysvětlení nebo vina místo sdělení pocitu

1.1.3 Usmíření bez vysvětlení aneb „Smažme to“

1.2 První důsledek: Vedle sebe místo spolu aneb Ochranná ulita funkční distance

1.3 Druhý důsledek: Proti sobě místo jeden pro druhého aneb „Já ti ukážu!“

1.4 Význam neverbálních signálů

2. Trocha teorie – i chyby mají svůj řád

2.2 Trestající komunikace – láska nemá šanci

2.3 Partnerskou komunikaci se lze naučit

3. Předmanželská příprava EPL – Partnerský učební program

3.1 Obsah a realizace

4. Tři páry, jak je zná každý, dva trenéři, jak je známe my, v kurzu EPL, jak ho možná poznáte vy

4.1 Tři „typicky riskantní“ párové konstelace

4.2 Individuální těžkosti (a silné stránky) těchto párů v kurzu a jejich pokroky