Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Lenka Rožnovská

Dědo, ty jsi indián (ukážka)

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5063. publikaci

Lenka Rožnovská (www.lenkaroznovska.cz)

Ilustrace Jiří Fixl (www.jirifixl.cz)

Odpovědná redaktorka Helena Varšavská

Sazba a elektronická verze Antonín Plicka

Zpracování obálky Antonín Plicka

Počet stran 104

Vydání 1., 2013

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2013

Cover Illustration © Jiří Fixl

ISBN 978-80-247-4521-3

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8276-8 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-8279-9 (ve formátu EPUB)

Předmluva

Školačka Anička má velké štěstí, neboť první prázdninové dny může trávit u dědečka a babičky na venkově. A že má děda srdce malého kluka, který si rád hraje na indiány, o zábavu má Anička postaráno. Jenomže ne všechny dědovy hry dopadnou dobře, a tak musí zakročit babička, která dokáže nastolit pořádek.

Sluníčko odhrnulo záclonky očních víček školačky Aničky. Anička otevřela oči, polekala se.

Kde to jsem? Toto přece není můj pokojíček! Jejda, já jsem ale hloupá, vždyť jsem v Bílovicích. Přijela jsem k dědovi a k babičce na prázdniny!

Anička se plácla do čela, odkopla květovanou peřinu, vklouzla do trepek a jako velká voda se vyřítila z pokojíku, který jí děda udělal na půdě venkovského domku.

„Dědo, babi, ahoj, ahoj!“ křičela Anička, když sbíhala schody. Tak tak že nezakopla, že si hned první prázdninový den nenatloukla nos.

Ale přivítat se s babičkou a dědečkem přece musí, když to včera nestihla. Ona totiž cesta z Prahy na Moravu trvá pekelně dlouho. Aničce se zdálo, že vůbec neubíhá. A než dojeli do Bílovic, byla tma a Anička už spala. Tatínek ji tiše přenesl do postele. Maminka jí pod postelí nechala kufr s věcmi.

„Dědo!“ sotva Anička uviděla dědečka, skočila mu kolem krku a na pravé líčko mu vlepila ohromnou pusu.

Děda se smál, na oplátku Aničku vyhodil do vzduchu. Ale jen malounko. Jednak proto, aby se nebála, a jednak proto, že Anička za ten rok, co chodila ve městě do školy, přibrala o nějaké to kilo a povyrostla o nějaký ten centimetr.

„Aničko, a pro mě nic nemáš?“ škádlivě se zeptala babička, která se také chtěla přivítat se svou vnučkou.

„Mám, babi,“ přiskočila Anička k babičce, že ji také zulíbá.

Jenomže ouha, když není Anička holčička, ale velká voda, to znamená, že je jí všude plno, že je do všeho moc hrr, spíše nadělá více škody než užitku.

Babička držela v ruce mísu, ve které míchala těsto na kynuté buchty. Když jí Anička nečekaně hopsla do náruče, lekla se a mísu upustila.

Bác. Těsto vystříklo přímo na dědu. Vařečka s lepkavým těstem mu přistála uprostřed čela. Těsto mu stéká za košili, rukama ho roztírá po vlasech.

Anička se polekala. Jejdy. To je ale začátek prázdnin, teď to schytá od dědy i od babičky.

Ale ne, babička se očima usmívá, a už se směje i ústy. Děda s těstovou čepicí vypadá legračně. A jak se mračí, jaké dělá piškvořiny! Babička se směje na celé kolo. Anička se musí také smát. Vždyť ta přilepená vařečka na dědově hlavě vypadá jako pero na indiánské čelence.

„Dědo, ty jsi indián!“ řekla Anička.

Děda se na sebe podíval do zrcadla, vařečku si ještě více přilepil na čelo a prohlásil: „Jsem indiánský náčelník Velkývařech a ty, Aničko, budeš můj indiánský učeň.“

Pak vzal dědeček malou lžičku, na ni nabral trochu buchtového těsta a lžičku přilepil Aničce na ofinku. „Od teď jsi indiánka Malálžička.“

Tak se stala Anička indiánkou a děda indiánským náčelníkem.

Jen babička zůstala bledou tváří, neboť jak prohlásila, někdo v chalupě musí mít rozum. A když ho nemá děda, bude ho mít babička.

Babička čili bledá tvář vyhnala oba indiány do koupelny. Sotva však za indiánem Velkýmvařechem a indiánkou Maloulžičkou zaklaply dveře, děda indián spiklenecky mrkl.

„Už jsi někdy byla u Niagarských vodopádů?“

„Ne, dědo, a ty?“ chtěla vědět indiánka Anka.

Děda tajemně přikývl: „U Niagaru jsem pečený vařený. Pod Niagarskými vodopády si lebedím každý večer!“

Pak se děda i v oblečení postavil pod sprchu, pustil vodu a začal svým hezkým, pevným hlasem zpívat písničku Temně hučí Niagara.

Indiánka Malálžička nezůstala pozadu. I ona si vlezla do sprchy, i ona zpívala o Niagaře, která hučí do noci.

Buchtové těsto z dědovy hlavy stékalo rovnou do odtoku, který se však brzy ucpal. Sprchový kout se povážlivě začal plnit niagarskou vodou, v okamžiku voda přepadávala přes jeho okraj.

Indiánům to však nevadilo. Když vodopád, tak vodopád. Dál vyřvávali svou píseň o hučící Niagaře, o tom, že komu v srdci vášeň hárá, tomu není pomoci.

Těm dvěma pomoci opravdu nebylo. V koupelně bylo moře, na jeho hladině se Aniččiny trepky kolébaly jako dvě malé lodičky, zatímco dědovy bačkory byly dva vodou nasáklí utopenci.

Indiáni dořvali svou árii, děda vypnul sprchu, Anička skočila do rozvodněné Niagary a začala kolem sebe cákat vodou.

„Dědo, koukej, umíš dělat velrybu?“

Anička si do pusy nabrala vodu, zaklonila hlavu a pak ji vystřikovala do vzduchu.

„Že váháš, já jsem velrybí král!“ nenechal se děda indián dvakrát pobízet a taky udělal velrybu. Dědův gejzír byl však silnější, dostříkl až na strop. Na stropě se udělala veliká mokrá skvrna.

„Jé, dědečku, to vypadá jako nějaké strašidlo. Podívej, tam jsou dvě oči a rozšklebená huba.“

„Pšt, ticho, neříkej to nahlas! To není žádný bubák ani strašidlo, to je indiánský bůh Koupeluch, který hlídá, aby se každý indián řádně umýval. Hlavně nesnáší, když mají indiáni špinavé uši!“

„Jo?“ podivila se indiánka Anka. „Já mám čisté uši! Podívej!“

„To bych řekl. Kdybys měla ušiska špinavá, neslyšela bys trávou se plazícího hada a nemohla bys utéct!“ důležitě kázal starší indián.

„Jakého hada máš na mysli, dědečku?“

Ve dveřích se objevila babička, která zaslechla dědovo rozumování. Když však uviděla vytopenou koupelnu, myslela, že omdlí. Nasadila si brýle. Doufala, že ji jen šálí zrak, že vidí rozmazaně či je vše jen nějaká mýlka. Doufala marně. Brýle jí potvrdily zkázu koupelny.

Babička zmlkla a na dědu upřela svůj vyčítavý zrak. Děda stál jako malý kluk na hanbě, tatam byla jeho indiánská chrabrost, se kterou se nebál udělat na strop koupelny mokrého Koupelucha.

I indiánce Ance došlo, že jejich hra na Niagaru nebyla asi nejvhodnější, i ona provinile svěsila ramínka.

„Dědečku, dědečku, čím jsi starší, tím mi víc klukovatíš! Ale že navádíš i Aničku…, styď se, dědo,“ vyčítala babička dědečkovi.

Děda se asi trošku styděl, neboť se poškrábal na nose a rozpačitě řekl: „Ale, babičko, my si jen tak hrajeme. To se uklidí.“

A Anička, aby v tom děda nebyl sám, rychle dodala větu odposlechnutou od táty, který byl celý děda a který často musel uklidňovat maminku: „To je dobrý, babi, když neteče krev, je to v poho.“

Babička povytáhla obočí, dlouze se zadívala na Aničku, pak pohlédla na dědu: „Anička je celá po tátovi. A táta je celý po tobě, dědo. To si tedy užiju.“

Babička za sebou zavřela dveře a odešla. Jako zkušená žena věděla, že i když je děda indián, přesto v něm nakonec zvítězí rozum a dá všechno do pořádku.

Než indiánský dědeček a indiánská holčička dali koupelnu do pořádku, sluníčko vyskočilo na nejvyšší nebeský mráček, aby tak dalo vědět všem bělochům i rudochům, že je poledne, čas k obědu.

„Páni, já mám hlad, že bych s chutí snědl i smažené holínky souseda Ludvíka,“ prohlásil děda, když si sedal ke stolu.

Anička se uchichtla, babička nesouhlasně zakroutila hlavou.

„Dědečku, dědečku, nezačínej zase. Alespoň u oběda si dej pokoj.“

„Dyť já vím, babičko, že by mi holínky nešmakovaly, že tvoje pečínka je lepší.“

„Aničce nalij plný talíř, polívka je grunt a to druhý špunt, viď Aničko,“ dodal dědeček. Anička přikývla, ale v duchu uvažovala, jakpak by se asi taková holínka dala uvařit. Možná by se z ní dal udělat guláš anebo svíčková. Musí se zeptat babičky.

„Babičko, už jsi někdy vařila holínky? Jak se to dělá? Já bych si napsala recept a uvařila bych tátovy holínky k večeři.“

Děda se zakuckal, div nevyprskl polívku na sváteční ubrus. „Tátovy holínky? Tak to mu je, holka, určitě uvař, to on bude rád, ani solit nemusíš. Holínky už jsou jaksepatří prosolené, jsou samý šmak a vůně.“

Babička se usmála, znala svého dědečka vtipálka, avšak z Aničky si utahovat nemusel.

„Aničko, boty se přece nevaří. Dědo, nezlob, nebo ti doopravdy naložím holínkovou a budeš ji muset sníst,“ zahrozila babička prstem, a když viděla, že chce dědeček něco říct, nacpala mu do pusy horký brambor.

Děda vykulil oči, už neřekl ani a, ani bé, soustředil se na brambor, aby si s ním nepopálil jazyk.

Do konce oběda dědeček nepromluvil ani slovíčko, nechtěl pokoušet babiččinu trpělivost, jen pochvalně pomlaskával, aby babička věděla, že mu chutná.

Zatímco si dědeček pochutnával, Anička honila brambory po talíři a pečeného masa se ani nedotkla. Nepatřila mezi velké jedlíky, ve školní jídelně si nabírala jen tolik polévky, aby ušpinila talíř, a maso dávala spolužákovi Douchovi, který jedl všechno a rád.

„Tobě nechutná?“ strachovala se babička.

„Chutná, babičko, je to moc dobré. Ale je toho na mně nějak moc,“ vzdychla Anička a rukou si pohladila najedené bříško.

„Po obědě si dáme šlofíčka, to nám vytráví,“ řekl dědeček a strčil si do pusy poslední brambor a naposledy mlaskl.

„Dobré to bylo, babičko, dobré to bylo, jako vždy. A teď je na řadě šlofíček.“

Dědeček odnesl do kuchyně svůj vyjedený talíř. Do jídelny se už nevrátil. Za chvíli odešla i babička a Anička zůstala sedět u stolu sama.

Hm. Šlofíček, uvažovala Anička. To bude asi nějaká hra, něco jako Člověče, nezlob se. Kdoví, jak se to hraje. Jen abych dědečka porazila, on když vyhrává v pexesu nebo v dámě, strašně si ze mne utahuje.

Ale počkat, dědeček říkal, že si šlofíčka dáme, ať vytráví. I kdepak hra, šlofíček bude něco k jídlu. Nejspíš moučník, který babička peče. Musím jít babičce pomoct, ať umím šlofíčka taky upéct. Pomyslela si Anička a běžela za babičkou do kuchyně.

Ale ta očividně žádný moučník nepekla. Umývala nádobí.

„Babičko, kdy budeš péct šlofíčka?“ zeptala se Anička.

„Co že budu péct?“ babičce se zdálo, že se přeslechla.

„No šlofíčka, jak o něm říkal dědeček, že si ho dáme po obědě.“

Babička rychle položila talířek, který utírala, a utěrkou si zakryla ústa, aby Anička neviděla, jak se směje.

Anička si myslí, že šlofíček se peče jako buchta. Ten děda, ten by zasloužil, takhle plést Aničce hlavu. Však počkej, dědečku, i babička dokáže dělat kulišárny.

„Na šlofíčka je u nás přeborník děda. Zajdi za ním na zahradu a uvidíš, jak si ho dává, jak si ho hezky vychutnává. A kdyby se s tebou nechtěl rozdělit, klidně mu u ucha zamlaskej,“ řekla babička a raději se otočila k Aničce zády.

Že se babička směje, poznala Anička podle toho, že se jí třásla ramena.

Table of Contents

Předmluva

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3