Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Jo Beverley: Vždyť jde jen o manželství

Vydání první

Copyright © 2017 by Jo Beverley

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2179. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Merely a Marriage vydaného nakladatelstvím A JOVE BOOK. Published by Berkley, an imprint

of Penguin Random House LLC, USA v roce 2017

Český překlad © 2018 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2018 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2018 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0841-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0842-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Jo Beverley

Vždyť jde jen o manželství

S velkými díky Charliemu, který je mou nevyzpytatelnou múzou už dvaatřicet let; a taky WordWenches a RomEx za jejich nedostižnou podporu a kamarádství; a konečně vám všem, kdo jste mi poskytli svou pomoc a lásku na cestě až sem a ještě dál.

Kapitola 1

Listopad 1817

Rodinný salon na Boxstall Priory představoval intimní prostor uprostřed nádhery. Byl zařízený spíš pohodlně než módně a dal se snadno vytopit jediným krbem, v němž praskal oheň. Místnost obsahovala mnoho radostných vzpomínek na Boxstallovu rodinu, ale tohoto deštivého listopadového dne byla dějištěm sporu.

Mladý muž a žena se vymrštili ze svých míst a teď stáli přímo proti sobě.

„Když jsi tak přesvědčená, že manželství nic neznamená,“ vrčel hrabě z Langtonu, „tak se vdej.“

„To je drzost!“ Lady Ariana Boxstallová od bratra o krok ucouvla.

„O nic větší, než když mi nařizuješ, abych se oženil.“

„Nic jsem ti nenařizovala, Norrisi. Vysvětlila jsem ti, proč je to nutné.“

„Ha! Mluvíš o tom, jako by to nebylo o nic těžší než vybrat si nové boty.“

Oba byli vysocí, s kadeřavými jantarově zbarvenými vlasy. Jejich matka tvořila jednočlenné obecenstvo, s obavou přihlížející z křesla u krbu. Svět neskrýval úžas nad tím, jak mohla taková drobná dáma přivést na svět dvě tak statné děti, ale stalo se to.

Norris, lord Langton, byl takzvaný Korinťan – pán zapálený pro sportovní život – a při svých sto pětaosmdesáti centimetrech na to měl postavu. Proslavil se svou smělostí.

Lady Ariana Boxstallová působila ženštěji, za což byla ráda, ale výškou se mu téměř vyrovnala. Někteří ji označovali za Amazonku, nebo jí dokonce přezdívali Hippolyta, což hluboce nenáviděla. Její jméno bylo obdobou Eirene, řecké bohyně míru, a už si začínala říkat, že možná měla zvolit mírumilovnější přístup.

Možná byla chyba předestřít tu záležitost bratrovi, hned jak přijel na oslavu matčiných narozenin. Úzkost se v ní však hromadila už dva týdny, od chvíle, kdy šokující smrt princezny Charlotte při porodu uvrhla celý národ do smutku. Ariana a její matka byly v černém a Norris měl černý nákrčník a pásku na rukávu. Pohřeb se konal minulou středu a zvony od svaté Ethelburgy vyzváněly v příslušnou hodinu na celé údolí.

Ariana plakala pro mladou matku a všechny, kteří ji milovali. Každý si dělal starosti o nástupnictví na trůn, neboť princezna byla regentovým jediným dítětem. Důvodem Arianiných bezesných nocí však bylo jiné, bližší nástupnictví. Kdyby Norris zemřel dřív, než zplodí syna, způsobilo by to katastrofu, takže se musí oženit, a to rychle.

„Mám nápad,“ pronesl s nenadálou mírností, která ji měla varovat. „Dokážeš mi, že je to snadné, a já to udělám.“

„Oženíš se?“ zeptala se Ariana ostražitě.

„Jak říkám.“

„Ale jak to mám dokázat?“

„Půjdeš první. Jestli se vdáš do konce roku, tak já se do konce ledna ožením. Žen, které dychtí nosit hraběcí korunku, je dost a dost.“

Ariana, náhle bez dechu, se obrátila k matce. „Mamá?“

„Řeklas, že vybrat si partnera do manželství je jednoduché, má milá.“

„Pro něj! Jak právě přiznal, může trhat nevěsty jako zralé švestky.“

„Ale já o žádnou švestku nestojím, mamá,“ namítl Norris, „a je mi teprve třiadvacet. Pravděpodobnost mé brzké smrti je mizivá.“

„To rozhodně doufám, můj milý.“

Ariana se otočila k bratrovi, jemuž očividně unikal klíčový bod. „Princezna Charlotte byla o dva roky mladší než ty.“

„Nechystám se rodit.“

„Ale zabýváš se spoustou riskantních činností.“

„A neutržil jsem ještě skoro ani škrábnutí.“

„Zatím! Vzpomeň si na Merryhewovy.“

Svraštil čelo. „Co je s nimi? Lady Carsheldová zemřela při nehodě kočáru, ale bylo jí přes padesát. Starý markýz byl, no, starý. Roger Merryhew zemřel mladý, ovšem padl ve válce.“

„Zapomněls na Jermyna Merryhewa!“ připomněla mu Ariana. „Po otcově smrti by se stal markýzem on, a ne ten vzdálený příbuzný, co se připlížil a všechno shrábl.“

„Moc toho ke shrábnutí nebylo.“

„Přestaň odbíhat od tématu! Jde o to, že Jermyn otálel s ženěním, předpokládal, že se dožije pěkného věku, a pak natáhl bačkory, protože snědl zkaženou mušli.“

„Nemám rád mušle.“

„V důsledku toho,“ pokračovala Ariana, „moje přítelkyně Hermione ztratila domov. Kdyby Jermyn udělal, co měl, a oženil se a měl syna, všechno by dobře dopadlo.“

„Kdyby, kdyby, kdyby! Kdybych měl mladší bratry, nenatahovala bys mě na skřipec.“ Pak pohlédl znepokojeně na matku.

„Nebuď sklíčený, můj milý. Byla bych ráda měla víc dětí, ale Bůh mi je nedopřál. V tomhle případě musíme spoléhat na jeho dobrodiní.“

„Měly bychom spoléhat na Norrisův zdravý rozum.“

„Pak bychom měli spoléhat na tvou ochotu obětovat se pro dobrou věc.“

Bratrův vítězoslavný úšklebek budil v Arianě touhu něčím ho praštit, což nebylo nic neobvyklého. Byl mezi nimi věkový rozdíl pouhých osmnácti měsíců, ale ona byla starší a on byl muž a dědic. Celý život spolu soupeřili. Pro Norrise bylo typické, že z toho dělal otázku života a smrti.

Matka i bratr teď hleděli na ni.

„Na mně to nezáleží,“ zaprotestovala. „Nezbytného dědice můžeš zplodit jen ty, Norrisi. Opravdu sneseš představu, že by po tobě nastoupil strýček Paul? Sneseš? Vyhnal by mamá z domu a pak by odvezl z Boxstallu všechno cenné, aby to probendil u hráčských stolů. Možná by našel i způsob, jak zrušit majorát a prodat celé panství.“

„To by bylo možná nejlepší,“ poznamenala lady Langtonová smutně. „Snesla bych, kdyby náš domov patřil někomu jinému, ale moc nerada bych ho viděla vypleněný.“

Ariana k ní spěšně usedla a vzala ji do náručí. „Ani jedno z toho se nestane, mamá. Slibuju. Stačí jen, aby se Norris oženil.“

„Což teď záleží na tobě,“ založil si její bratr paže na hrudi.

Ariana věděla, co to znamená. Obvykle byl milý, ale dokázal být nesnesitelně tvrdohlavý. Slzy s ním nepohnuly a ona by je zkoušela jen velmi nerada. Na matku však dal, takže Ariana se rozhodla vyklidit jí pole. Vstala se slovy: „Nechám tě přijít k rozumu,“ a odešla, jak nejdůstojněji mohla, když v očích cítila slzy strachu a beznaděje.

Na chodbě se zastavila a vysmrkala se. Jak může být bratr tak slepý? Boxstall byl překrásný a plný pokladů, ale především to byl jejich domov. Tahle část chodby v patře tvořila galerii nad přízemní halou s lesklou dřevěnou podlahou a stěnami plnými obrazů, které nakoupili její předci – každý z těch obrazů byl pro ni jako starý přítel.

Mnohé neměly velký význam ani hodnotu, ale byl tu také jeden Poussin, jeden Rembrandt a jeden Rubens. Někdy s otcem mluvívala o tom, že promění jeden či dva pokoje v galerii, aby tam vystavili nejlepší kusy.

Myšlenka na otce ji zavedla do knihovny, kde bývali nejraději. Norris ani matka nebyli knihomolové, takže to býval jejich zvláštní prostor. Jakmile za sebou zavřela dveře, zůstala obklopená uklidňující vůní a přítomností knih, ale také nádechem smutku, který v místnosti přetrvával od otcovy smrti před dvěma roky.

Od nejútlejšího mládí tu s ním trávila čas a zkoumala nádherný svět knih. Některé kupoval zvlášť kvůli ilustracím, které vyhovovaly dítěti, ale jak rostla, stávala se jeho opravdovou společnicí při literárních výpravách, jež tolik miloval.

Papá nikdy neměl sebemenší touhu cestovat, a vadily mu dokonce i pobyty v Londýně během zasedání parlamentu. Když však Londýn navštívil, pokaždé se vracel s kočárem plným knih o cizích krajích a pak se s Arianou vydávali na další cesty.

Nejvíc vždycky miloval díla o cizích zemích v minulosti – Řecku, Persii, Indii a naposled Egyptě. Obzvlášť si potrpěl na knihy s ilustracemi, na nichž byly rekonstrukce trosek v časech jejich slávy.

„Vidíš,“ říkával jí, když spolu prohlíželi nové přírůstky. „Kdybychom odcestovali do Řecka, viděli bychom jen rozpadlé ruiny, ale tady můžeme navštívit Athény v celé jejich nádheře.“

Jestliže nemohl najít nakreslenou rekonstrukci, objednal ji. Některé rozvěsil zarámované po domě, ovšem jiné měl vystavené tady ve zvlášť zhotovené zasklené vitríně.

Ariana k ní nyní přistoupila, aby vyměnila obrázek – rituál, který převzala po otcově smrti. Prohlédla folio, vybrala tisk Apollónova chrámu v Korintu a vyměnila ho za ten, jenž byl ve vitríně.

Vypadal ten chrám někdy opravdu takhle? Odpovídalo vyobrazení kněží a vyznavačů skutečnosti? Na tom nezáleželo. Otci připadaly všechny zříceniny smutné a skličující. Mluvil o přestavbě středověkého Boxstall Priory z mechem porostlých pozůstatků kamenných zdí, ale to byl odjakživa příliš náročný projekt. Místo toho sázel stromy, aby na ně zastínil výhled.

Smutně otáčela velkým globem, po němž spolu cestovali, a přejela dlaní po stole, na kterém si rozprostírali mapy a vyznačovali na nich konkrétní trasy. Od jeho smrti neměla srdce pustit se do toho sama. Po pravdě, opustila většinu jejich společných výprav a soustředila se jen na ty egyptské, neboť právě ty nejvíc uchvacovaly její představivost.

Měli všechny dosavadní svazky Descripton de l’Égypte, sepsané francouzskými učenci, kteří doprovázeli Napoleona při jeho egyptských taženích. Otec objednal monumentální stojan, na němž spočíval otevřený jeden z dvanácti svazků, a zbývající byly zavřené pod ním. Každá kniha byla devadesát centimetrů vysoká a sedmdesát centimetrů široká, ale napěchovaná nádhernými ilustracemi a popisy.

Měly vyjít další svazky, jenže každý z nich byl drahý a Ariana si nebyla jistá, zda je Norris koupí. Jestli ne, koupí je ona. Věno měla značné. Zčistajasna jí došlo, že kdyby bratr zemřel bez syna, přišla by nejen o domov, ale i o přístup do této knihovny. Vlastně by knihovna přestala existovat.

Až do této chvíle si představovala, že ztráta se bude týkat jen hraběcích domů a nemovitostí. Byla smířena s tím, že k tomu patří i movité věci, ale ne knihy. Tahle báječná sbírka se pošle do aukční síně a rozplyne se ve větru. Description de l’Égypte padne první, protože vynese vysokou částku. Každý svazek byl vytištěn jen v omezeném nákladu jednoho tisíce výtisků.

Sevřela rukama otevřený svazek na podstavci, jako by ho chtěla přidržet. Mohla by prohlásit tyto knihy za své? Kdyby řekla, že Description de l’Égypte dostala darem, mohl by to někdo popřít? Matka by ji podpořila.

Mohla by vyhledat právní radu…

Ne, musí udělat něco víc. Musí uchovat všechno – dům, panství, umělecká díla a obsah této knihovny – a nejen pro sebe. Vše musí přežít pro budoucí generace. To znamená, že se Norris musí oženit a naplnit dětské pokoje samými chlapci.

Nečekala od něj tak zuřivý odpor, avšak to nemohlo oslabit její odhodlání. Odešla z knihovny nahoru do svého pokoje a pustila se do plánování.

„Co je to tentokrát?“ zeptala se její komorná, Ethel Burgisová, a odložila punčochu, kterou látala u krbu.

„Norris,“ odpověděla Ariana.

„Aha.“

Ethel byla spíš společnice než služka a podle toho se i oblékala. Její černé šaty byly ušité z jemného plátna a nenosila zástěru ani čepeček na kudrnatých černých vlasech. Když byly s Arianou ve společnosti, hrála služebnou docela dobře, ale žily spolu už od dětství a v soukromí se chovaly jako přítelkyně a sobě rovné.

Před čtyřiadvaceti lety pokřtili Ethel v místním kostele svaté Ethelburgy a, což bylo ve farnosti ojedinělé, dostala po světici i jméno. Svým ostatním sedmi dětem vybrala Nellie Burgisová rozumná jména – měla samé syny, z nich šest bylo ještě naživu – ale když ve třiačtyřicátém roce života konečně porodila dceru, přičítala ten zázrak světici a pojmenovala dítě po ní.

Ethelburga Burgisová se okamžitě stala Ethel, chvála nebesům, ovšem ani celé jméno Ethel netrápilo. Ethel trápilo jen máloco. Všichni Burgisovi byli vysocí, a když se zdálo, že dvanáctiletá kuchyňská pomocná síla Ethel půjde ve šlépějích zbytku rodiny, vyškolili ji jako Arianinu komornou. Teď byla o dva centimetry vyšší než Ariana, což posloužilo svému účelu, takže Ariana tak nevyčnívala, a byla také statnější postavy.

Ethel nebyla tlustá, měla ovšem podobnou stavbu těla jako její rozložití bratři, a kdyby musela, zvládla by patrně i stejně těžkou práci v lomu. Ve skutečnosti se však naučila dovednostem komorné a také příslušným způsobům a s Arianou byly důvěrné společnice. Ethel měla pramalý zájem o knihy, ale zato hodně zdravého selského rozumu, který až příliš často vyjadřovala formou přísloví a rčení. „Každá bouře jednou pomine,“ prohlásila teď.

„Tahle nepomine, protože jí to nedovolím. Musí se oženit, aby zachránil hrabství.“

„Vy jste s ním o tom mluvila.“

„Ovšemže ano!“

„Hned jak přijel?“

Ariana se zašklebila. „Chyba, přiznávám.“

„Práce kvapná, málo platná.“

„A pak měl tu drzost obrátit to proti mně!“

„Jak to?“

Ariana zaváhala, nechtělo se jí opakovat ten absurdní návrh nahlas, ale nikdy neměla před Ethel žádné tajnosti. „Jestli se prý vdám do konce roku, on se ožení do konce ledna.“

Ethel zvedla obočí. „To by mě nenapadlo, že má tolik filipa.“

„Není hloupý.“

„Ne, ale člověk nemůže čekat starou hlavu na mladém krku. Je na ženění mladý.“

„Já jsem v pětadvaceti podle všech neprovdatelná.“

„Vy nejste muž,“ poznamenala Ethel.

„Není jen muž – on je hrabě. Má povinnost plodit potomky. Jeho návrh byl úplně nesmyslný. Můj sňatek by nepomohl.“

„To je pravda.“

Proč nemůže Ethel sdílet její rozhořčení? Nesdílela ho nikdy. Ethel byla zosobněný klid.

„Přijde k rozumu,“ řekla Ariana.

„Leopard nemůže změnit své skvrny.“

„Chceš říct, že nemá rozum? Mamá ho přesvědčí.“

„Možná.“

Ariana její zdráhání chápala. Lady Langtonová byla hodná a vlídná, ale jméno po bohyni míru měla dostat ona. Neměla ráda nevraživost v žádné podobě.

„Potřebujete si vyjet na koni,“ prohlásila Ethel.

Ariana užuž něco namítla, ale Ethel měla pravdu. Čerstvý vzduch a pohyb odvanou beznaděj a dostanou ji do lepšího stavu k obratnému přesvědčování. Pomohlo jí dokonce už převléct se do tmavě modrého jezdeckého úboru, neboť to byla změna oproti černé. Princeznina smrt uvrhla všechny do smutku, jenže všudypřítomná čerň jen utahovala šrouby její úzkosti.

Ariana sešla dolů po zadním schodišti a doufala, že nenarazí na bratra. Ještě nebyla schopná sladkého přemlouvání. Po hodině se vrátila mnohem klidnější, ale také rozhodnější. Projížďka po panství jí připomněla, jak daleko by neštěstí mohlo sahat. Strýček Paul by se o nic nestaral. Vybíral by nájemné a kácel stromy, aby získal hotovost. Zanedbával by veškeré opravy meliorace, ohrad a živých plotů, a obzvlášť domků, kde žili zemědělští dělníci. Zanikla by podpora pro kostel, nemocné i chudobince.

Ariana se vracela do domu se silnějším odhodláním, avšak plánovala si nenápadnější postup. Ačkoliv by velmi ráda viděla bratra u oltáře hned zítra, může mu dopřát čas, aby se s tou představou smířil. Pravda, Norris by se mohl každou chvíli zabít při nějakém divokém sportu, ale bylo to velmi nepravděpodobné. Jejím úkolem teď je zaměřit se na hledání nevěsty.

Ariana se oblékala do černého hedvábí k večeři a popisovala své nové úmysly.

Ethel poznamenala: „Mějte na mysli, že celý svět truchlí po ženě, která zemřela při porodu dědice. To by mohlo některé muže odradit.“

„Úplně odradit od žen?“ zeptala se Ariana skepticky.

„Určitě je to nutí k zamyšlení.“

„Nemůžu na něj trochu nepřitlačit.“

„Ne, ale jak říkáte, dejte mu čas. Tahle pochmurná nálada pomine a všichni zapomenou.“ Dokončila zapínání knoflíčků na zádech její toalety. „Jaké doplňky?“

Arianě připadalo smutné, že by tragická smrt princezny Charlotte měla zmizet v mlze, ovšem pravděpodobně to tak bude celkově nejlepší. Prozatím poslouží jejímu cíli vypadat trochu méně pohřebně. „Jantarové korále a náramek.“

Ethel jí zapnula trojitou řadu korálků, které úhledně spočívaly na úpatí Arianina hrdla, těsně nad mělkým výstřihem šatů. Ariana si přidala na pravé zápěstí stejný náramek a navlékla krátké černé síťové rukavičky.

Ráda nosila jantar, protože měl stejnou barvu jako její vlasy, které nepochybně patřily k jejím největším přednostem. Dokonce se i snadno upravovaly, protože byly od přírody kadeřavé. Ne krepaté, ale příjemně, poslušně zvlněné, což se zvládalo mnohem snáz, když si je teď nechala ostříhat k ramenům a zkrátit kolem obličeje. Kučery na čele byly vrchol módy a ona je měla i bez kulmy, chválabohu.

Ethel jí bez ptaní přinesla správný šál – dlouhý norský, s vytkaným černozlatým vzorem.

„Děkuju. Ještě nějaká rada?“

„Mouchy se chytají líp na med než na ocet.“

„To je pravda.“

„A vaše matka má narozeniny.“

„Na což jsem zapomněla! Výborně. Medová sladkost po celý večer. Musím svou mouchu aspoň přilákat.“

Jídlo probíhalo docela dobře, neboť Ariana měla v úmyslu být příjemná a Norris podával očité svědectví o událostech kolem princezniny smrti. Ariana a její matka dostávaly dopisy, ale uměly ocenit jeho popis toho, jak Londýn reagoval.

„Pokud vím, klade se to za vinu princezniným lékařům,“ ozvala se Ariana, když se podával druhý chod.

„A královně.“ Norris pochvalně pozoroval nové pokrmy. Měl náramný apetyt. „Nebyla tam, jak víš.“

„Je churavá, chudák,“ poznamenala matka, „a je jí třiasedmdesát let. Smrt její vnučky a všechno to cestování a obřady se na ní musely podepsat.“

„Máš strach, že brzy bude další pohřeb?“ zeptala se Ariana. „To budeme držet smutek věčně.“

„Doufejme, že ne,“ nabíral si Norris zvěřinu. „Ten samý den zemřelo celé město. Divadla se zavřela a většina obchodů taky. Obchody se za pár dní otevřely, samozřejmě, a divadla později. Ale nikdo neodkládá smutek, ani nepořádá velké společenské akce.“

„Lidé jsou opravdu smutní,“ konstatovala Ariana.

„Taky došlo k několika podivnostem,“ přidával si Norris brambory. „Minulý týden se manželka jednoho zahraničního velvyslance dostavila na recepci v bílém.“

„Ne!“ zvolala Ariana.

„Proč?“ ptala se matka.

„Bílá je prý v některých zemích barva smutku. To by pak naše jarní plesy byly pěkně smutné záležitosti, že, se všemi těmi nadějnými slečnami ve světlém hedvábí a mušelínu?“

Ariana málem o těch nadějných slečnách něco poznamenala, ale podařilo se jí to potlačit. Místo toho pronesla: „Řekla bych, že v Almacku jsi nebyl už léta.“

„Panebože, to ne. Je tam pěkná nuda. Můj styl je spíš Cribbova tělocvična.“

„Box?“ podotkla matka.

„Všechno možné, mamá. Našince to udržuje ve formě. Cribb to vždycky říká každému, kdo si nabije hubu.“

„Nevyjadřuj se vulgárně, můj milý.“

„Omlouvám se, mamá.“

„A nezamlouvá se mi představa, že tě někdo napadá.“

„Je to všechno v dobrém, jenom zábava.“ Norris zaletěl pohledem k Arianě. „Vůbec to není nebezpečné.“

Jak to může brát takhle na lehkou váhu? Ariana si připomínala, že musí zachovat klid. „Co si počneš v Londýně, když je všude tak pochmurno?“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Poděkování

Kapitola 1