Přeložila:

Jana Pacnerová

Sarah Mlynowski, Lauren Myracle, Emily Jenkins: Kouzla vzhůru

nohama – Noc s drakem

Vydání první

Copyright © 2018 by Sarah Mlynowski, Lauren Myracle and Emily Jenkins

All rights reserved.

Published by arrangement with Scholastic Inc., 557 Broadway, New York,

NY 10012, USA.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2180. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Upside Down Magic – Dragon Overnight,

USA v roce 2018

Český překlad © 2018 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na obálce Jennifer Taylor, © 2018 by Scholastic Inc.

Design Elizabeth B. Parisi & Mary Claire Cruz

Přebal a vazba © 2018 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Edice MagicBooks – svazek 19

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0844-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0845-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Sarah Mlynowski, Lauren Myracle, Emily Jenkins

Kouzla vzhůru nohama

NOC S DRAKEM

edice MagicBooks

svazek 19

Věnováno všem,

kteří se někdy chtěli stát drakotětem.

Nebo slochořem.

1

„Abrakaráda! Tři dny bez školy!“

Nory Horaceová zajásala a mávala rukama nad hlavou. Bylo chladné listopadové ráno. Ačkoliv nepršelo, měla na sobě své oblíbené fialové holínky.

Parkoviště Blátochmurské školy magie bylo plné rodin, které přivezly své děti. U modrého autobusu se vršily batohy a cestovní tašky.

Teta Margo objala Nory na rozloučenou. Margo byla statná, bledá a praktická, zatímco Nory byla šlachovitá, tmavá a temperamentní. „Je to školní výlet,“ podotkla teta. „Pořád je to škola.“

„Pro mě ne.“ Nory se vykroutila z objetí a začala opět jásat. „Žádná matika! Žádný rozbor básní! Žádný výrazový tanec! A uvidíme draky!“

„Nejenže je uvidíme, budeme se o ně i starat,“ dodala Marigold Ramosová. Marigold byla jedna z Noryiných kamarádek, i když ne ta nejlepší. Měla dlouhé tmavé vlasy, koženou bundičku, vlněné žluté rukavice a milý úsměv.

„Myslíš, že je budeme moct krmit?“ zeptala se Nory. „Nebo hladit? Nebo na nich jezdit? Nebo jim stříhat drápky? To by mi vůbec nevadilo. Fakt vůbec.“

„Ti draci nepotřebují manikúru. Potřebují rehabilitaci,“ prohlásila tetička Margo. „Jsou v dračím azylu, protože jsou zranění a v divočině by nepřežili.“

„Já vím,“ řekla Nory. „Ale někteří se třeba uzdraví a vrátí se do svého přirozeného prostředí, ne?“

Margo přikývla. „Ano. A ostatní budou navždy žít v azylu.“

„Myslíš, že je budeme moct vodit na vodítku?“ zeptala se Marigold. „Myslím ty malé. Ne ty velké.“

Teta Margo zakroutila se smíchem hlavou. „Musím jít. Čeká na mě zákazník.“ Znovu Nory objala. „Bude se mi stýskat.“

Nory se zakřenila. „Já budu moc zaměstnaná mazlením draků, než aby se mi stýskalo.“

„Jen si žádného neber domů. Když jsou malí, jsou roztomilí, ale když vyrostou, zaberou spoustu místa!“ Margo se naposledy usmála, omotala si šálu kolem krku, naklonila se do správné pozice a svou létající taxislužbou vyrazila vyzvednout nového pasažéra.

Létání bylo jedním z pěti typů běžné magie. A pak tu ještě byli Zápalníci, Změniči, Zvěromilové a Zmizíci.

Zalétači létali.

Zápalníci pracovali s ohněm a teplem.

Změniči se dokázali měnit ve zvířata.

Zvěromilové uměli pro změnu se zvířaty komunikovat.

A Zmizíci uměli zmizet a zneviditelnit předměty.

Ale ne všichni měli běžné magické nadání, které by se dalo popsat slovem začínajícím na Z. Nory například ne a ani Marigold. Marigold dokázala věci zmenšit, ale ne zvětšit zpět. A Nory byla takzvaný Změnič vzhůru nohama.

Když Nory dovršila věk deseti let, projevily se její schopnosti stejně jako u ostatních dětí. Avšak její kouzla se projevila… prapodivně. Neměnila se v běžná zvířata, jako jsou kočky, psi a kozy. Místo toho se měnila ve smíšená zvířata. Například ve štěně s chapadly chobotnice. Chobotěně! Nebo v kotě křížené s drakem – drakotě!

Noryin otec, doktor Stone Horace, byl ředitelem prestižní soukromé školy kouzel, která se jmenovala Akademie mudrců. Byla to jedna z nejlepších škol v kraji. Navštěvovali ji Noryin starší bratr a sestra.

Ale Nory přijímací test na Akademii pokazila.

Otec z ní byl velmi, velmi zklamaný. Proto ji poslal bydlet k tetě Margo. Teta žila poblíž Blátochmurské školy magie, veřejné školy, kde se nacházela experimentální třída s názvem Kouzla vzhůru nohama. Nory do ní byla zapsána.

Její učitelka, slečna Starrová, se ukázala být báječná. Navíc ve třídě KVN bylo jen dalších sedm páťáků, takže se každému dostalo individuální pozornosti.

Na parkovišti se k Nory a Marigold přidali Elliott Cohen a Pepper Phanová. Elliott byl Noryin nejlepší kamarád. Byl Zápalník vzhůru nohama. Zmrazoval věci místo toho, aby je zahříval.

Pepper byla Noryina další oblíbená kamarádka. Byla velice drobná, zejména ve svém obrovském nadýchaném kabátě. Přišla je jen vyprovodit, protože na výlet nejela. Lidé z dračího azylu se domnívali, že její schopnosti představují příliš velké nebezpečí. Pepper byla Zlodivoch, což byl vzácný druh Zvěromila vzhůru nohama. Pokud by běžný Zvěromil potkal třeba veverky, díky jeho schopnostem by mu ujídaly buráky přímo z ruky. Jenže Pepper zvířata děsila místo toho, aby je k sobě lákala. Veverky pak přimhouřily očička a daly se na útěk. Ježci mizeli do děr a sýkorky ječely strachy.

„Pořád nemůžu uvěřit tomu, že nejedeš,“ řekla Nory.

„Prostě nemůžu,“ opáčila Pepper. „Kdybych vyplašila poraněného draka, mohl by se zranit ještě víc. Kdybych vyplašila létajícího draka, mohl by uletět.“

Nory našpulila pusu. „Já vím. Ale vůbec to není fér.“

Pepper pokrčila rameny. „Každopádně jsem taky uvolněná ze školy. Užijte si to i za mě, ok?“ Pepper objala Nory tak rychle, že jí to ani nestačila oplatit. Pak zmizela.

Nory, Marigold a Elliott se chvíli tvářili vážně a mlčeli. Poté se Nory rozhodla uvažovat pozitivně. „Myslíte, že budeme moct být dlouho vzhůru?“ zeptala se kamarádů.

„Naše klučičí chatka už naplánovala na jeden večer vyprávění strašidelných historek,“ prozradil Elliott.

„Uvidíme slečnu Starrovou v pyžamu!“ upozornila Nory Marigold. „Jakou barvu asi nosí?“

„Křiklavě růžovou,“ navrhl Elliott.

„Jahodově červenou,“ pronesla Marigold.

Slečna Starrová nosila jen pestré barvy. A právě přicházela; v modrých džínech, zářivě zelených teniskách a oranžové bundě, která se náramně hodila k její snědé pleti. Nad ní se na vodítku vznášel Andres Padillo.

Andres byl Zalétač vzhůru nohama. Uměl létat jako typičtí Zalétači, ale mnohem výš, než by ve svém věku měl, a navíc nemohl přestat.

Vůbec.

Polovinu času nosil Andres batoh plný cihel, aby nevyletěl do oblak. Právě teď jeho batoh nesl školní ošetřovatel Riley, který jel na exkurzi jako druhý dozor. Dnes to bylo poprvé, co ho Nory viděla bez pracovního oděvu. Byl oblečený do kapsáčů a hnědého vlněného svetru. Vypadá drsně, pomyslela si Nory. Jako zálesák, a ne jako soucitný trouba, který rozdává dětem kapky proti kašli a náplasti.

Riley kývl na slečnu Starrovou a přehodil si Andresův batoh přes rameno. Došel na půl cesty k zavazadlům u autobusu. Tam ze sebe batoh shodil a opřel se rukama o kolena. „Páni, to je tíha,“ zamumlal.

„Měli bychom mu pomoct s nakládáním,“ prohlásila Nory.

Ona, Marigold a Elliott utvořili řadu a začali si předávat zavazadla směrem k Rileymu. Ten nakonec všechno poskládal do úložného prostoru pod autobusem.

Sebastian se k nim připojil. Jako obvykle byl oblečený poněkud formálně, jako kdyby nejel do divočiny, ale na čajový dýchánek. Měl světlou pleť, červené tváře a kolem hlavy límec; takový kornout, jaký nosí psi po operaci.

Sebastian byl Zmizík vzhůru nohama. Typičtí Zmizíci uměli zmizet nebo zneviditelnit libovolné věci. Sebastian, na druhou stranu, viděl neviditelné. Například zvukové vlny. Hudba prý byla překrásná, jak tvrdil ostatním, a měla složité vzorce. Ale z velkých davů a špatných nálad ho bolely oči a hlava.

Nyní měl límec, protože ho čekal hlučný výlet. Dokázal jím zablokovat zvukové vlny, které ho obtěžovaly.

Nastal čas odjezdu. Děti měly celý školní autobus jen pro sebe. Nory odhopsala do poslední řady a Elliott se posadil vedle ní. Opřela se o vinylovou sedačku. Celá se třásla nadšením a říkala si, jestli je možné, aby člověk cítil, že se mu radostí třpytí oči.

Otočila se nalevo. „Hele, Elliotte… třpytí se mi oči?“

„Cože?“

„Ale nic,“ řekla Nory. Byla si tím jistá.

2

„Hej!“ zavolal Andres, když ho vodítko zatahalo za zápěstí. Před chvílí se vznášel na zádech a pozoroval hezkou, nudnou a nikdy nemizící oblohu. Teď se najednou přetočil – a zrychlil se mu tep.

Dveře autobusu se zavřely.

Zavřely!

Slečna Starrová, která držela druhý konec vodítka, byla uvnitř.

A autobus se rozjel.

„HEJ!“ vyjekl Andres. Ten zvuk z něj úplně vystřelil. Autobus nabíral rychlost. Všichni na něj zapomněli. Všichni byli dole. Od čtvrté třídy, kdy se jeho kouzla vzhůru nohama projevila, dělil svět na dvě části: tady nahoře (nebe) a tam dole (země).

Všechno by bylo v pořádku, kdyby měl nahoře aspoň nějakou společnost, ale běžní Zalétači s ním moc nemluvili a nikdo z jeho kamarádů létat neuměl. Pokud jste nepočítali Nory, když měla zrovna křídla.

Autobus opět zrychlil a přejel přes školní parkoviště.

Vážně, lidi? pomyslel si Andres. Vážně?!

Naštěstí ho rychlost i vítr přitlačily do úrovně oken. Spatřil Nory, která seděla v poslední řadě. Blaženě se usmívala a dělala divné věci s očima.

Zaklepal na sklo. „Hej!“

Nory se napřed lekla. Poté se otočila a rozzářila se. „Andresi!“ zavolala a zamávala.

Ona. Opravdu. Zamávala.

Andres se zamračil. „Pusťte mě dovnitř. Zapomněli jste na mě!“

Nory svraštila obočí a pak otevřela pusu dokořán. Vrhla se do chodbičky.

Brzdy zakvílely. Autobus zastavil tak prudce, že Andres vyletěl dopředu.

„Au,“ zanaříkal a promnul si zápěstí, kam se mu zarylo vodítko. Pravděpodobně ho měl poraněné. Pravděpodobně bylo zlomené! Pravděpodobně by mu mohlo odpadnout z paže jako leklá ryba, a Nory i ostatní by si toho ani nevšimli!

Vznášela by se jeho oddělená ruka spolu s ním? Nebo by spadla na zem? Obojí by bylo špatné. Andres si připadal jako smolař.

Slečna Starrová se doslova protlačila dveřmi autobusu a rozběhla se k němu. Konec jeho vodítka měla kolem zápěstí. „Je mi to tak líto, Andresi. Věnovala jsem se Sebastianovi. Ach, a nejspíš jsem trochu nervózní. Je to má první exkurze a první rok učení, víš. V mé hlavě se děje snad milion věcí. V každém případě se moc omlouvám. Ale žádná omluva není v tomhle případě dostatečná.“ Dotáhla ho do autobusu.

Andres obrátil oči v sloup. „To je v pohodě. Jsem zvyklý.“

Když byli uvnitř, slečna Starrová vodítko pustila. „Ale jsem ráda, že jsi v pořádku. Vezmi si batoh a někam se posaď,“ vyzvala ho. „Nezapomeň se připoutat!“

Autobus se zhoupl dopředu.

Andres okamžitě vyletěl nahoru a vrazil hlavou a zády do stropu. Rozhlížel se po svém batohu. Kde je?

Chtěl se zeptat slečny Starrové, ale Sebastian měl krizi. Kňoural a houpal se dopředu a dozadu. Plastový límec, který měl kolem hlavy, se houpal s ním.

„Je tu moc rušno,“ naříkal Sebastian. „Moc hluku.“

Slečna Starrová ho pohladila. Ošetřovatel Riley navrhl, aby zavřel oči.

„Vůbec to nechápete!“ postěžoval si Sebastian. „To pomůže jen trochu. Světlo se do nich stejně dostane. Proč jsem si jen zapomněl svou pásku! Vibrace motoru, skřípání podvozku… to všechno bolí!“

Slečna Starrová se prosebně podívala na Rileyho. „Má tu někdo šátek, který bychom mohli použít jako pásku přes oči? Ten límec nestačí!“

Autobus zabočil z parkoviště doprava a Andres se dostal do zadní části. Opravdu potřeboval svůj batoh s cihlami, aby ho udržel v sedadle. Díval se a díval.

Ale ne.

Nebyl tam.

Autobus zatočil a Andres bolestivě poskočil u stropu. „Mohl by mi někdo pomoct?“ zakřičel.

Willa Ingeborgová vylétla z místa a čapla vodítko. „Mám tě!“

Autobus přejel přes výmol. Vodítko se Wille vytrhlo z ruky a Andres opět odletěl ke stropu.

„Už ne,“ podotkla Willa smutně. Do očí jí vhrkly slzy. Hned nato se na ni a její sousedku Marigold spustily velké, dešťové kapky. Willa byla Zápalník vzhůru nohama. Místo ohně to uměla s vodou. Dokázala spustit déšť, ale jen ve vnitřních prostorách. A když se rozrušila, začala pršet nechtěně.

Marigold si rychle přikryla naslouchátko, aby jí nezmoklo.

„Slečno Starrová, vzala jste nějaké deštníky?“ zeptala se Nory. „Slečno Starrová!“

Ale slečna Starrová byla úplně vepředu se Sebastianem a přes všechen ten hluk nic neslyšela.

„Vydrž,“ řekl Elliott. „Pomůžu vám.“ Okázale sevřel pěst a poté vymrštil prsty ven. Willin déšť se proměnil v kroupy.

Marigold se postavila. „Jdu si sednout jinam.“ Odešla k prázdnému sedadlu, kde kroupy nepadaly.

Nory si sundala čepici a pro jistotu ji spolužačce půjčila.

Andres byl vyděšený. Za neustálého kodrcání autobusu narážel o strop. „Pořád jsem tady!“ zavolal. „Pořád potřebuju pomoct!“

Bax Kapoor se na něj podíval. Bax byl Změnič vzhůru nohama. Měl velmi krátké vlasy, středně tmavou pleť a rád nosil trička s rockovými kapelami, žraloky či piráty. Místo aby se měnil ve zvířata, měnil se ve věci. Hlavně v kameny. Jednou v piano. A příležitostně v otočnou židli.

„Hele,“ prohlásil. „Mám nápad!“

„UŽ VÍM!“ vykřikla Nory a narovnala se. „Proměním se v kotězu!“

„V kotě s kozou? K čemu nám to bude?“ zeptal se Bax.

„Kozy jedí kroupy!“

„Kroupy jsou na podlaze,“ poznamenal Bax. „A Andres je nahoře.“

„Navíc ne, nejedí,“ prohlásil Elliott.

„Určitě jo. Kozy sežerou všechno!“ trvala na svém Nory.

„A proč přidávat kotě?“ otázal se Elliott.

„Kvůli velikosti, troubo!“ odpověděla Nory. „Vážně si myslíš, že koza v autobuse je dobrý nápad? Co?“

Andres už takhle Nory viděl; svraštila obličej a jaksi se… zatřepotala. Dělala to, když se začala měnit.

„Nory, kotěza není dobrý nápad!“ upozorňoval Bax. Ale Noryiny oči se vyboulily, svaly napnuly a vlasy se jí děsivě vcucly do pokožky hlavy. Hned nato měla tělo a ocas černého kotěte, avšak nohy a hlava byly kozí. Její ohromné rohy ji málem převrátily.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

1

2