Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Louise L. Hayová

Osudové okamžiky (ukážka)

Přeložil Jakub Marek

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5100. publikaci

Odpovědná redaktorka Zuzana Vrbová

Sazba Eva Grillová

Návrh a grafická úprava obálky Vojtěch Kočí

Počet stran 240

První vydání, Praha 2013

Z anglického originálu THE TIMES OF OUR LIVES

By Louise L. Hay

Copyright © 2007 by The Hay Foundation

Original English Language publication 2007 by Hay House, Inc.

California, USA.

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2013

Vytiskla tiskárna Tisk Centrum, s. r. o.

ISBN 978-80-247-3958-8

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Jan Löffelmann

ISBN 978-80-247-8418-2 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-8419-9 (ve formátu EPUB)

Všem, kteří svými příběhy přispěli do této knihy, i všem

čtenářům, jejichž životů se tyto příběhy dotknou.

Louise L. Hayová

Louise L. Hayová je metafyzickou učitelkou a autorkou bestsellerů jako Miluj svůj život či Já to dokážu. Její knihy byly přeloženy do 29 různých jazyků ve 35 zemích po celém světě. Za více než 25 let Louise pomohla milionům lidí odhalit plný potenciál jejich tvořivé síly k osobnímu růstu a uzdravení sebe sama. Je zakladatelkou a předsedkyní nakladatelství Hay House, které publikuje knihy, audio nahrávky a videa pomáhající uzdravit planetu.

Web: www.LouiseHay.com a www.LouiseLHay.com

ÚVOD

„Roky jsem četla slova autorů, kteří přispěli do této knihy, a často jsem si pomyslela: To je tak neuvěřitelná sbírka nápadů, odhalení a inspirace! Dlouho jsem chtěla představit některé z těchto výjimečných příběhu v jedné knize, aby vás, mé čtenáře, mohly pobavit, poučit a okouzlit stejně jako mne. Na těchto stránkách tedy naleznete některé z nejúchvatnějších pravdivých vyprávění, s jakými se kdy setkáte. Autoři příběhů v této knize jsou lidé doslova všech možných profesí a prošli si řadou různých zkušeností, které vás přinutí zamyslet se, vyvolají ve vás úžas, rozesmějí vás, rozpláčou, udiví… ano, vyvolají ve vás všechny tyto emoce, a nejen ty!

Radujte se prosím z této knihy a snad vás inspiruje k tomu, že si budete více všímat dojemných, nádherných a zázračných událostí, které jsou součástí vašeho vlastního života.

Ale nejdříve bych se s vámi chtěla podělit o něco velmi osobního.“

Louise

MŮJ PŘÍBĚH

„Povězte mi prosím krátce něco o svém dětství.“ To je první věc, o kterou jsem požádala nespočet lidí, kteří vyhledali mou pomoc. Není nutné, aby zacházeli do každého detailu, potřebuji získat jen základní představu o tom, odkud pocházejí. Pokud mají problémy teď, návyky, které je vyvolaly, začali již mnohem dříve.

Když mi bylo osmnáct měsíců, rozvedli se mi rodiče. Nevzpomínám si, že by to byla obzvlášť zlá zkušenost. Ovšem vybavuji si tu hrůzu, když matka nastoupila jako pomocnice v domácnosti a mě musela přenechat v cizí péči. Prý jsem tři týdny nepřetržitě plakala. Lidé, kteří se o mne starali, to nemohli zvládnout, matka si mě musela vzít zpět a zařídit se nějak jinak. Dodnes čerpám inspiraci z toho, jak to jako samoživitelka zvládla. Ovšem tenkrát jsem se zajímala jen o to, že se mi nedostává vší láskyplné pozornosti jako dřív.

Nikdy jsem nedokázala určit, zda matka milovala mého nevlastního otce, nebo jestli si ho vzala jen kvůli tomu, aby nám zajistila domov. Ale nebyl to dobrý nápad. Pocházel z Evropy, kde vyrostl v tvrdé německé domácnosti plné násilí, a on se nikdy nenaučil s rodinou jednat jiným způsobem. Matka čekala sestru, padla na nás hospodářská krize třicátých let a uvízly jsme v rodině plné násilí. Mně bylo pět let.

Aby byly věci ještě horší, někdy v té době mě znásilnil soused, kterého si pamatuji jen jako opilce. Dodnes si jasně vybavuji lékařskou prohlídku a následný soud, ve kterém jsem byla hlavní svědek. Odsoudili ho k patnácti letům vězení. Dokola mi opakovali: „Byla to tvoje vina,“ takže jsem se mnoho let bála, že až ho propustí, přijde za mnou a dostane mě za to, že jsem na něj byla tak zlá a poslala ho do vězení.

Většinu dětství jsem snášela fyzické a sexuální zneužívání, ke kterému se přidávala těžká práce. Moje sebeúcta byla menší a menší a vypadalo to, že se mi daří jen v máločem. Začala jsem si na to zvykat, což se začalo odrážet v celém mém životě.

Ve čtvrté třídě se stala událost naprosto typická pro můj tehdejší život. Měli jsme ve škole oslavu s několika dorty. Většina dětí ve třídě pocházela z dobře situovaných rodin ze střední vrstvy. Já měla ubohé oblečení, směšný sestřih podle hrnce, boty se zvednutou špičkou a páchla jsem po česneku. Ten jsem musela jíst každý den, abych „nedostala červíky“. Nikdy jsme doma neměli dort, nemohli jsme si to dovolit. V sousedství žila žena, která mi každý týden dávala deset centů a na narozeniny celý dolar. Těch deset centů šlo do rodinného rozpočtu a za dolar jsem dostala spodní prádlo na celý rok z obchodu s levným zbožím.

Takže jsme měli oslavu a bylo na ní tolik dortů, že při rozdělování některé děti dostaly dva nebo tři kusy, i když mohly mít dort, kdy se jim zachtělo. Když se učitelka konečně dostala až ke mně (a já byla samozřejmě poslední), žádný dort už nezbyl. Ani jediný kousek.

Dnes je mi jasné, že moje automatické přijímání toho, že jsem bezcenná a nic si nezasloužím, byl ten důvod, proč jsem skončila na konci řady, kde na mne už nezbyl dort. Byl to můj návyk. Oni byli jen zrcadlo odrážející to, čemu jsem věřila.

V patnácti jsem už nemohla snášet sexuální zneužívání a utekla jsem z domova a od školy. Našla jsem si práci servírky, která mi přišla mnohem jednodušší než dřina na dvorku, kterou jsem musela dělat doma.

Prahla jsem po lásce a citech a vzhledem k tomu, že jsem neměla naprosto žádnou sebeúctu, dávala jsem své tělo dobrovolně komukoli, kdo ke mně byl milý. Po šestnáctých narozeninách jsem porodila holčičku. Cítila jsem, že není možné, abych si ji nechala, nicméně jsem jí dokázala nalézt dobrý a láskyplný domov u bezdětného pár, který toužil po dítěti. Poslední čtyři měsíce těhotenství jsem žila v jejich domě, a když jsem šla do nemocnice, nechala jsem dítěti dát jejich příjmení.

Za takových podmínek jsem neměla šanci zažít radosti mateřství. Měla jsem pouze pocit ztráty, viny a hanby. Ze svého dítěte si pamatuji jen neobvykle velké prsty u nohou, které mělo po mně. Pokud se někdy setkáme, určitě ji poznám právě podle prstů. Odešla jsem, když jí bylo pět dní.

Ihned jsem jela zpět domů a řekla matce, která se stále nechávala využívat otčímem: „No tak, tohle přece nemusíš dál trpět. Já tě odsud dostanu.“ Jela se mnou a nechala moji desetiletou sestru, která byla vždy tatínkův mazánek, aby žila s otcem.

Když jsem matce pomohla najít práci pokojské v malém hotelu a sehnala jí byt, kde mohla svobodně a pohodlně vést život, cítila jsem, že jsem své povinnosti splnila. Na měsíc jsem s přítelkyní odjela do Chicaga, ale vrátila jsem se až za více než třicet let.

Byla jsem tehdy mladá a kvůli kombinaci násilí v dětství a pocitu méněcennosti, který jsem si při tom vyvinula, jsem přitahovala muže, kteří se ke mně chovali špatně a často mne i bili. Mohla jsem strávit zbytek života nadáváním na muže a nejspíš bych si neustále dokola prožívala to samé. Nicméně postupně jsem díky pozitivním zkušenostem v práci začala získávat sebedůvěru a tento druh mužů mi začal ze života mizet. Přestali vyhovovat starému návyku, kvůli kterému jsem podvědomě věřila, že si zneužívání zasloužím. Nechci omlouvat jejich chování, ale kdyby do mého návyku nezapadali, nikdy bych je ani nezačala přitahovat. Dnes mě takoví muži úplně přehlížejí. Naše návyky k sobě prostě nesedí.

Po několika letech v Chicagu, kdy jsem dělala převážně podřadné práce, jsem odešla do New Yorku, kde se mi poštěstilo stát se modelkou luxusní módy. Nicméně ani práce modelky pro známé návrháře mému sebevědomí moc nepomohla. Objevovala jsem v ní jen nové způsoby, jak na sobě nacházet chyby. Odmítala jsem vážit si své vlastní krásy.

Prací v módním průmyslu jsem strávila řadu let; potkala jsem hodného, vzdělaného Angličana. Cestovali jsme po celém světě, setkali se s královskými rodinami, jednou jsme dokonce večeřeli v Bílém domě. Přestože jsem byla modelka a měla jsem úžasného muže, moje sebeúcta byla stále malá. To se změnilo, až když jsem na sobě o celá léta později začala pracovat zevnitř.

Jednoho dne po čtrnácti letech manželství – právě když jsem začínala věřit, že dobré věci mohou vydržet – mi manžel řekl, že si chce vzít jinou ženu. Jistě, zdrtilo mne to, ale čas běží a já žila dál. Cítila jsem, že se věci začínají měnit a numerolog mi to jednou na jaře potvrdil, když řekl, že na podzim se stane malá událost, která mi změní život.

Byla to událost tak nicotná, že jsem si její význam uvědomila až o několik měsíců později. Úplnou náhodou jsem se dostala na setkání Jednotné církve náboženské vědy v New Yorku. Jejich poslání pro mne bylo úplně nové a něco uvnitř mi říkalo: „Pozorně poslouchej.“ A také že jsem poslouchala. Nejen že jsem začala docházet na nedělní bohoslužby, ale také navštěvovat jejich každotýdenní přednášky. Přestávala jsem se zajímat o svět krásy a módy. Ostatně, kolik let jsem se ještě mohla zabývat obvodem pasu a tvarováním obočí? Z člověka, který odešel ze střední školy a nikdy nic nestudoval, jsem se proměnila v dychtivou studentku a hltala jsem vše, k čemu jsem se dostala a co se týkalo metafyziky a alternativní léčby.

Církev se pro mě stal novým domovem. Ačkoli můj život převážně pokračoval stejně jako dřív, tento nový směr studia mi začínal zabírat čím dál tím víc času. Zničehonic utekly tři roky a já byla způsobilá k tomu stát se oprávněným zaměstnancem církve. Prošla jsem testy, a tak jsem se před mnoha lety stala církevním poradcem.

Byly to pomalé začátky. V té době jsem vedla transcendentální meditace. Můj kostel neměl ještě rok pořádat pastorský kurz, takže jsem se rozhodla udělat něco speciálního sama pro sebe. Půl roku jsem chodila na vysokou školu – na Maháršiho mezinárodní univerzitu ve Fairfieldu v Iowě.

Tehdy to pro mne bylo to pravé místo. V prvním ročníku jsme každé pondělní ráno začali studovat nový předmět, byly to věci, o kterých jsem do té doby nanejvýš slyšela, jako biologie, chemie nebo teorie relativity. Každou sobotu jsme měli test, v neděli bylo volno a v pondělí jsme začali znovu.

Nebyl tam žádný druh zábavy, na který jsem byla zvyklá z New Yorku. Po večeři jsme šli všichni studovat na pokoje. Byla jsem na kampusu nejstarší a milovala jsem každou vteřinu, kterou jsem tam strávila. Nebylo povoleno kouřit, pít alkohol ani brát drogy. Čtyřikrát za den jsme meditovali. Ten den, kdy jsem školu opustila, jsem málem omdlela z cigaretového kouře na letišti.

Po návratu do New Yorku jsem se vrátila k tomu, co jsem začala. Brzy jsem se zapojila do pastorského kurzu. Začala jsem být v rámci církve aktivnější a zapojovala jsem se do jejích společenských událostí. Vystupovala jsem na poledních setkáních a scházela se s klienty. Z toho se záhy stala práce na plný úvazek. Kromě této práce jsem také dostala inspiraci k tomu, abych sepsala knížečku Uzdrav své tělo, která prvně vznikla jen jako jednoduchý seznam metafyzických příčin fyzických onemocnění těla. Začala jsem cestovat a pořádat přednášky a malé kurzy.

Pak mi jednoho dne diagnozovali rakovinu.

Když se vezme v úvahu, že jsem byla v pěti letech znásilněna a pak často bita, není s podivem, že se mi rakovina objevila ve vaginální oblasti.

Jako každý, kdo se právě dozvěděl, že má rakovinu, jsem naprosto propadla panice. Ovšem díky práci s klienty jsem věděla, že mentální léčba funguje, a nyní jsem měla příležitost dokázat to sama na sobě. Konec konců jsem napsal knihu o duševních návycích a věděla jsem, že rakovinu způsobuje zatrpklost potlačovaná tak dlouho, že začne doslova požírat tělo. Kvůli dětství jsem se odmítala zbavit vzteku a zatrpklosti vůči „nim“. Nebylo času nazbyt a měla jsem před sebou spoustu práce.

Slovo nevyléčitelný, které je pro mnoho lidí naprosto děsivé, podle mě znamená jen to, že daná nemoc se nedá vyléčit vnějšími prostředky a že pro nalezení léčby se musíme ponořit do sebe sama. Kdybych kvůli odstranění rakoviny podstoupila operaci a nezbavila se duševních návyků, které ji vyvolaly, doktoři by Louisu jen řezali dál a dál, až by z Louisy nezbylo nic, do čeho by šlo řezat. Ta myšlenka se mi vůbec nezamlouvala.

Kdybych šla na operaci, kde by mi vyřízli rakovinný nádor, a zároveň bych se zbavila duševního návyku, který rakovinu vyvolal, tak by se nemoc už nevrátila. Když se rakovina nebo jakékoli jiné onemocnění objeví podruhé, není to podle mne kvůli tomu, že lékaři „nedostali všechno ven“, ale spíš protože pacient neprošel žádnou duševní změnou. Jen si znovu vytvoří tu stejnou nemoc, ačkoli třeba v jiné části těla.

Také jsem věřila, že pokud očistím duševní návyk, který způsobil rakovinu, nebudu operaci vůbec potřebovat. Takže jsem vyjednávala o čas a doktoři mi neradi dali tři měsíce, když jsem řekla, že nemám dost peněz.

Ihned jsem za svou léčbu převzala zodpovědnost. Četla a studovala jsem vše, co jsem dokázala najít o alternativních postupech, jež by mohly napomoci mému léčebnému procesu.

Šla jsem do několika obchodů se zdravou výživou a koupila jsem všechny knihy týkající se rakoviny, které měli. Chodila jsem do knihovny a hledala další četbu. Přečetla jsem si něco o reflexní terapii nohou a pročištění tlustého střeva a věřila jsem, že by mi obojí mohlo pomoci. Zdálo se, že narážím přesně na ty správné lidi. Když jsem si přečetla o reflexní terapii nohou, chtěla jsem najít někoho, kdo ji provádí. Zúčastnila jsem se přednášky, a přestože si normálně sedávám do první řady, toho večera mi něco napovídalo, že si mám sednout dozadu. Za chvilku vešel muž a sedl si vedle mne – a hádejte co. Byl to reflexní terapeut, který za lidmi docházel domů. Ke mně chodil třikrát týdně po dobu dvou měsíců a velmi mi pomohl.

Věděla jsem, že se musím začít mít mnohem více ráda. V dětství jsem nezažila, že by někdo příliš vyjadřoval lásku, a nikdo mi neřekl, že je v pořádku cítit se spokojená sama se sebou. Přijala jsem „jejich“ návyk neustále si na mě stěžovat a kritizovat mne a stalo se to pro mě přirozené.

Díky práci v církvi mi došlo, že je v pořádku a dokonce naprosto zásadní, abych sama sebe přijala. Přesto jsem to neustále odkládala – asi jako je to s dietou, se kterou začneme hned zítra. Ale já už to odkládat nemohla. Ze začátku pro mne bylo velmi obtížné dělat věci jako stoupnout si před zrcadlo a říci: „Louiso, mám tě ráda. Opravdu tě mám ráda.“ Nicméně jsem vytrvala a v několika situacích jsem si povšimla, že zatímco dříve bych si něco vyčítala, teď už jsem to díky cvičením před zrcadlem a další práci nedělala. Byly to moje první pokroky.

Uvědomovala jsem si, že se musím zbavit zášti, kterou jsem v sobě držela již od dětství. Bezpodmínečně jsem musela přestat obviňovat ostatní.

Ano, měla jsem obtížné dětství, ve kterém jsem prožila mnoho zneužívání – psychického, fyzického i sexuálního. To se ale stalo už dávno a nebyla to žádná omluva pro to, jak jsem se k sobě chovala teď. Doslova jsem požírala vlastní tělo rakovinou, protože jsem nedokázala odpustit. Bylo načase jít za samotné události a snažit se pochopit, jaké zkušenosti mohly vytvořit lidi, kteří s dítětem zacházeli takovým způsobem.

S pomocí dobrého terapeuta jsem začala vyjadřovat starý, potlačovaný vztek tím, že jsem mlátila do polštářů a ječela vzteky. Cítila jsem se pak čistší. Potom jsem začala skládat kousky příběhů, které mi rodiče vyprávěli o svém vlastním dětství. Postupně jsem viděla jejich životní příběhy v širším kontextu. Díky lepšímu pochopení a dospělému pohledu na věc jsem začala soucítit s jejich bolestí a přestala je obviňovat.

Také jsem začala hledat kvalitního odborníka na výživu, aby mi pomohl očistit a detoxikovat tělo od vší nezdravé stravy, kterou jsem za všechny ty roky snědla. Dozvěděla jsem se, že nezdravá strava se v těle ukládá a vytváří toxiny. Stejně tak se ukládají špatné myšlenky a otravují pak mysl. Dostala jsem velmi přísnou dietu, která se skládala téměř jenom z velkého množství zeleniny. První měsíc jsem dokonce třikrát týdně podstupovala výplach tlustého střeva.

Operaci jsem nakonec neměla. Výsledkem důkladné psychické i fyzické očisty bylo, že šest měsíců po diagnostikování nemoci museli lékaři uznat to, co jsem již věděla – v mém těle nebylo po rakovině ani stopy. Můžu tak nyní potvrdit z osobní zkušenosti, že onemocnění je možné léčit, pokud jsme ochotni změnit to, čemu věříme, a jak myslíme a jednáme.

Někdy se něco, co nám přijde jako tragédie, ukáže být tou nejlepší věcí v našem životě. Z této zkušenosti jsem se toho hodně naučila a začala jsem si úplně jinak cenit života. Začala jsem si ujasňovat, co je pro mne opravdu důležité, a rozhodla jsem se konečně opustit betonový New York a jeho extrémní počasí. Někteří moji klienti trvali na tom, že „zemřou“, jestli je opustím, ale ujistila jsem je, že se budu dvakrát ročně vracet, abych zjistila, jaké dělají pokroky. A samozřejmě telefon dosáhne všude.

Zavřela jsem tedy praxi a udělala si poklidný výlet do Kalifornie, který jsem chtěla začít v Los Angeles. I když jsem se tam narodila, neznala jsem tam skoro nikoho kromě matky a sestry, které obě žily na okraji města asi hodinu cesty od sebe. Nikdy jsme si k sobě v rodině nebyli moc blízcí, ani jeden k druhému otevření, přesto mě velmi zarazilo, když jsem zjistila, že matka před několika lety oslepla a nikdo se neobtěžoval mi to říci. Sestra měla „moc práce“, aby se se mnou sešla, takže jsem ji nechala být a začala si zařizovat vlastní život.

Knížka Uzdrav své tělo mi otevřela mnoho dveří. Začala jsem navštěvovat všechna setkání spojená s hnutím New Age, která jsem našla. Vždy jsem se představila, a když se to zdálo vhodné, nechala jsem jim výtisk knížky. Prvních šest měsíců jsem často chodila na pláž, protože jsem věděla, že až začnu mít hodně práce, nebude na takové věci čas. Pomalu začali přicházet klienti. Dostávala jsem žádosti, abych vystoupila na různých místech, a jak mě Los Angeles začalo přijímat, moje situace se začínala obracet k lepšímu. Za pár let jsem si mohla zařídit rozkošný domov.

Můj nový životní styl v Los Angeles byl obrovský skok oproti tomu, jak jsem byla vychována. Vše se mi dařilo opravdu skvěle. Jak rychle se nám může změnit život!

Jednou v noci mi zavolala sestra, bylo to poprvé po dvou letech, co jsme spolu mluvily. Řekla mi, že matka, které v té době bylo devadesát let a byla téměř hluchá, upadla a zranila si záda. Ve chvilce se z té silné, nezávislé ženy stalo bezmocné dítě trpící bolestí.

Zranění ovšem prolomilo zeď mlčení, za níž se sestra skrývala. Zjistila jsem, že i ona má vážné, velmi bolestivé problémy se zády, kvůli kterým pro ni bylo obtížné sedět a chodit. Snášela to v tichosti, a i když bylo od pohledu vidět, že trpí anorexií, její manžel vůbec netušil, že je nemocná.

Po měsíci stráveném v nemocnici se matka mohla vrátit domů. V žádném případě se o sebe nemohla starat sama, takže jsem si ji vzala k sobě.

Ačkoli jsem věřila, že život vše vyřeší, nevěděla jsem, jak to všechno zvládnu. Proto jsem řekla Bohu: „Dobře, já se o ni postarám, ale budeš mi muset pomoct a zařídit peníze!“

Obě dvě jsme si musely hodně zvykat. Matka přijela v sobotu a já potřebovala další pátek odjet na čtyři dny do San Franciska. Nemohla jsem matku nechat samotnou, ale odjet jsem také musela. Řekla jsem: „Bože, pomoz mi s tím. Než odjedu, potřebuji sehnat správného člověka, který by nám pomohl.“

Ve čtvrtek se „objevila“ přesně ta správná osoba a nastěhovala se, aby mně a matce uspořádala domov. Znovu se mi potvrdila moje nejhlubší víra: „Cokoli potřebuji vědět, mi bude odhaleno, a cokoli budu potřebovat, ke mně v souladu s božským řádem přijde.“

Uvědomila jsem si, že opět přišel čas učit se. Měla jsem před sebou výbornou příležitost zbavit se mnoha nedořešených záležitostí z dětství.

Matka se o mne nedokázala postarat, když jsem byla dítě, já se o ni v tu chvíli postarat dokázala a také jsem to udělala. Mezi mnou, matkou a sestrou začalo úplně nové dobrodružství.

Poskytnout sestře pomoc, o kterou žádala, představovalo další výzvu. Dozvěděla jsem se, že když jsem před mnoha lety zachránila matku, nevlastní otec obrátil svůj vztek a bolest proti sestře a začal ji týrat. Uvědomila jsem si, že to, co u sestry začalo jako fyzický problém, ještě zveličil strach, napětí a pocit, že jí nikdo nemůže pomoci. Nechtěla jsem se stavět do pozice její zachránkyně, zároveň jsem jí ale chtěla dát možnost začít si zlepšovat život.

Pomalu jsme rozplétaly její problémy a pokračovaly jsme s tím až do její smrti. Postupovaly jsme krok za krokem a já jsem jí při zkoušení různých možností léčby dodávala pocit bezpečí.

Na druhou stranu matka reagovala velmi dobře. Čtyřikrát denně cvičila nejlépe jak mohla a její tělo zesílilo a stalo se pružnější. Pořídila jsem jí naslouchátko a ona se opět začala zajímat o svět. I přes její náboženské přesvědčení se mi podařilo přemluvit ji, aby si nechala operativně odstranit šedý zákal. Bylo pro ni neuvěřitelné potěšení, že opět vidí, a stejně tak pro nás bylo radostné vidět svět jejíma očima. Byla velmi ráda, že může znovu číst.

Našly jsme si spolu čas na to, abychom si sedly a promluvily tak, jak jsme to nikdy předtím nedokázaly, a mnohem lépe jsme si začaly rozumět. Bylo to pro nás osvobozující – plakaly jsme, smály se, objímaly. Samozřejmě mi někdy šla na nervy, ale jen jsem díky tomu poznala, že jsou i další věci, které je třeba si vyjasnit.

Nyní se píše rok 2007 a mně je osmdesát let. Matka tuto planetu opustila v míru před mnoha lety. Chybí mi a miluji ji. Společně jsme uzavřely vše, co jsme mohly, a nyní jsme obě dvě svobodné.

(Z Miluj svůj život, Hay House, 1984, 2004)

Poznámka redaktorky: Některé příběhy byly upraveny kvůli délce a větší jasnosti.

Crystal Andrusová

Crystal Andrusová je autorkou knih Prostě… žena! a Transcendentní krása, zapálenou a obratnou řečnicí, spisovatelkou a zastánkyní ženských práv. Její poselství je ještě posíleno hlubokým zájmem o duchovno a vrozenou touhou pomáhat ženám v překonávání vlastních omezení a k vzlétnutí na křídlech jejich duší.

Je jednou z nejaktivnějších odbornic na zdraví, fitness a správnou výživu v Severní Americe, držitelkou osvědčení od Americké vysoké školy lékařské medicíny a Kanadské školy přirozené výživy a nyní se připravuje na doktorát z naturopatické medicíny. Její odhodlání podporovat a posilovat ženského ducha je vidět na všem, co dělá – na jejím každotýdenním rádiovém pořadu, úspěšné praxi instruktorky, na přednáškách, workshopech i aktivním odpovídání na dotazy na webových stránkách.

Web: www.crystalandrus.com.

LÁSKA VŠE PŘEKONÁ

„Měla jsem naplánována vystoupení na sjezdu absolventů univerzity, kde jsem vystudovala, a jakmile jsem dorazila na místo, ihned ke mně přišla nádherná blondýnka. Na tváři jí hrál krásný úsměv a zářila na celou místnost. Byla prostě něčím výjimečná a mně bylo jasné, že je nám souzeno spolu mluvit znovu. Během chvilky jsme si vyměňovaly e-mailové adresy.

Ke konci řeči, ve které jsem mluvila o vztazích s rodiči a o tom, jak se emoce projevují skrze naše tělo, jsem si všimla, že mě tato žena velmi pozorně poslouchá. Ruce měla jemně založené přes tělo a po tvářích jí stékaly slzy. Okamžitě mi něco řeklo, že se může podělit o velmi silný příběh. A povím vám, takový se jen tak neslyší. Věděla jsem, že ho musím předat dál, takže jej zde překládám tak, jak jej ona sama vyprávěla.“

Crystal

Table of Contents

Louise L. Hayová

ÚVOD

Crystal Andrusová

LÁSKA VŠE PŘEKONÁ

DOSLOV