Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Ingrid Matoušková, Ph.D.

Aplikovaná forenzní psychologie (ukážka)

Kniha je monografie

Odborní recenzenti:

Prof. JUDr. Ing. Viktor Porada, DrSc., dr. h. c. mult.

Doc. PhDr. Stanislav Nečas, CSc.

Doc. Dr. Josef Marek, Ph.D.

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

© Grada Publishing, a.s., 2013

Cover Photo © Eliška Kubínová

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 5102. publikaci

Odpovědná redaktorka Eva Modrá

Sazba a zlom Milan Vokál

Počet stran 304

1. vydání, Praha 2013

Vytisklo TISK CENTRUM s.r.o., Moravany

ISBN 978–80-247–4580-0

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8422-9 pro formát PDF

ISBN 978-80-247-8423-6 pro formát EPUB

O AUTORCE

PhDr. Ingrid Matoušková, Ph.D.

Jejím profesním zájmem je forenzní psychologie, komunikace, intervence a psychologie v krizových či specifických situacích, krizový management. Již 17 let se věnuje vysokoškolským studentům. Je členkou Asociace forenzních psychologů a České asociace psychologů práce a organizace. Spolupracuje s bezpečnostními složkami, externě přednáší forenzní psychologii, komunikaci, pedagogiku dospělých, psychologii práce, lektoruje výcviky soft skills. V Bankovním institutu vysoká škola, a.s., působí jako prorektorka pro vědu, výzkum a vnější vztahy, je činná také jako odpovědná redaktorka vědeckého recenzovaného časopisu „Socioekonomické a humanitní studie“ zveřejňovaného v EBSCU. Zastupuje BIVŠ, a.s., v předsednictvu Rady vysokých škol. Je nositelkou certifikátu Critical Incident Stress Management a certifikovaným lektorem vzdělávání dospělých. Je autorkou či spoluautorkou několika publikací a řady odborných článků.

ÚVOD

Vážení čtenáři, než se podíváte na heslo, které Vás zajímá, nejdříve si přečtěte, o čem tato publikace je a není. Jak víte, na začátku každé publikace se obvykle objevuje úvod, kde autor sděluje své důvody k napsání předloženého textu. Takže sděluji všem čtenářům, že tato publikace v žádném případě nechce nahradit standardní učebnici forenzní psychologie. Její cíl je daleko skromnější: Chce čtenáři nastínit, o čem je forenzní psychologie, a umožnit orientaci v základních pojmech v ní používaných. Autorka volila metodu řazení jednotlivých základních hesel podle abecedy, přestože toto uspořádání někdy může čtenáři mírně zkomplikovat orientaci, neboť některé hesla spolu souvisí.

Jednotlivé kategorie (hesla) zahrnují nejen meritorně psychologické poznatky. Mnohé mají zjevně interdisciplinární charakter – promítají se zde poznatky trestního práva (paragrafové znění vychází z původního zákona č. 140/1961 Sb.), kriminalistiky, kriminologie apod.; např. loupežná přepadení, paměťové stopy, trestné činy z nenávisti atd. Aplikované forenzní psychologii nepředchází obdobná publikace tohoto typu. Je nutné poznamenat, že se nejedná o žádné encyklopedické dílo. Některé kategorie jsou pro snadnější představu doplněny o kasuistiky a za každým heslem je uvedena další rozšiřující literatura, která umožní hlubší pohled na daný problém.

Publikace je určena pro rychlou orientaci, nalezení základních poznatků či osvěžení znalostí zejména studujících právních a bezpečnostních oborů, pro policisty a orgány činné v trestním řízení, justiční pracovníky především z oblasti trestního práva a též i pro širokou veřejnost, která se může s problematikou seznámit dle jednotlivých hesel a případně si rozšířit znalosti díky odkazům na další zdroje za jednotlivými hesly.

Forenzní věda je totiž mnohem více než pouhé spekulativní teorie, které mnoho jedinců vypouští do světa. A praxe též není jen slepé hledání metodou pokusů a omylů. Teorie i praxe jsou dvě strany jedné mince – snahy porozumět, co se děje kolem nás i v nás samých.

Publikace je věnována nestorovi forenzní psychologie doc. PhDr. Jaroslavu Soukupovi, CSc., jenž této vědě pomáhal na svět a zasvětil jí celý svůj život a kterému tímto děkuji za cenné připomínky.

autorka

1. DELIKVENCE MLADISTVÝCH

Protiprávní jednání dětí a mládeže je vážným problémem na celém světě, Českou republiku nevyjímaje. V současném zrychleném světě děti dospívají po fyzické stránce velmi rychle, zrání duševní však probíhá mnohem pomaleji. Společensky závadné chování ve věku, kdy si člověk buduje vlastní hodnotový systém, hledá své místo a uplatnění mezi ostatními, může být znakem poruchy jeho dosavadního vývoje, nevyhovujících vnějších podmínek, v horším případě vážnějšího narušení osobnosti. Může však být také důsledkem jeho přirozené nezralosti, nezkušenosti, bezradnosti vůči okolnímu světu. V každém případě takové chování signalizuje nebezpečí pro budoucnost jak onoho mladého člověka, tak i jeho okolí. Právě vzhledem k vývojovému stadiu, v němž se lidé v tomto věku nacházejí, se uznává, že oproti dospělým pachatelům je u nich v reakci na jejich prohřešek třeba dát jednoznačně přednost výchovné a nápravné stránce před aspektem trestajícím.

Obr. 1 Vývoj stavu mladistvých odsouzených (in: http://www.vscr.cz)

Je třeba připomenout několik základních pojmů souvisejících s výkonem trestu mladistvých. Výkon trestu odnětí svobody je mladistvým ukládán jen v případě, že se dopustili závažného trestného činu – tzn. delikventního činu. Trestné činy mládeže mezi 15. až 18. rokem označujeme za juvenilní delikvenci. Delikvence je vymezena jako pojem právní, nikoli lékařský. Mladiství odsouzení jsou ve výkonu trestu umístěni na specializovaných odděleních izolovaně od ostatních odsouzených a jsou u nich uplatňovány speciální výchovné programy a postupy.

Práce s mladými delikventy je podle psychologa a vedoucího katedry sociální práce FF UK Oldřicha Matouška u nás stále velice málo systematická. „Téměř neexistují efektivní preventivní programy, ústavní formy práce s těmito mladými lidmi jsou v mnoha případech kontraproduktivní a nedokáží odfiltrovat známý neblahý vliv vrstevníků, kteří mají sklon k delikventnímu chování,“ říká. „Proto i samo snížení hranice trestní odpovědnosti považuji za nesystémový krok, kterým chtějí politici sbírat body u represivně naladěné části veřejnosti.“

Jestliže mladistvý spáchá čin, který je popsán jako trestný s malým stupněm nebezpečnosti pro společnost, není uznán za trestný čin právě proto, že byl spáchán mladistvým. Trest v případě mladistvého má vést k jeho výchově v dobrého občana. Přitom je brán ohled na rodinné poměry, ze kterých mladistvý pachatel pochází.

CHARAKTERISTICKÉ ZNAKY MLADISTVÝCH DELIKVENTŮ, CESTA KE KRIMINÁLNÍ KARIÉŘE

Výchovná a resocializační činnost ve výkonu trestu není příliš efektivní. Je to dáno především specifičností vývojového stupně, ve kterém se mladistvý nachází.

- Snaží se chovat jako dospělá a samostatná osoba.

- Vyrovnává se (často neúspěšně) s rozporem mezi svou biologickou dospělostí a psychickou a sociální závislostí na rodině.

- Začíná se stavět do opozice, začíná pochybovat a přestává poslouchat autority.

- Těžko se vyrovnává s nabízenou pomocí rodičů a vychovatelů.

- Stává se nepřirozeným, křečovitým a hrubším v chování a vyjadřování.

- Stává se silně kritickým k jevům okolního světa, vidí nedostatky a chybné kroky rodičů, učitelů a mnoho chyb ve společnosti, hluboce prožívá rozpory mezi představami a objektivní skutečností.

- Dává své emoce najevo bez ohledu na konvence.

U jedinců ve výkonu trestu sledujeme alespoň některé z výše uvedených vlastností značně rozvinuté.

Charakteristickým znakem mladistvých delikventů je zejména nedokončený individuální a sociální vývoj. Mladiství přicházející do výkonu trestu jsou většinou sociálně zanedbaní, se sníženým intelektem a s neúplným základním vzděláním. Většina z nich řídí své jednání podle nepřijatelné hodnotové stupnice (pseudohodnoty) a jejich náhled na svět je silně ovlivněn egoistickými tendencemi. Jsou v nich zakořeněny špatné návyky v oblasti pracovní, společenské a kulturní. Jejich trestná činnost je impulsivní, mnohdy společensky velmi nebezpečná a bývá často začátkem dalšího kriminálního vývoje. Přitom sklony k páchání trestné činnosti u nich nejsou ještě hluboce zakořeněny, a proto takové osoby představují kategorii relativně snáze ovlivnitelnou, za předpokladu specificky zaměřené a odborně prováděné výchovné činnosti. Agrese mladistvých delikventů je úzce propojena s jejich osobností a je podmíněna specifickým regulačním systémem. Na řízení lidské činnosti se podílejí především dva regulační systémy, vnější společenský a vnitřní osobnostní. Významnou úlohu má při řízení činnosti centrální nervový systém (Linhart, 1981). Regulace činnosti probíhá na třech úrovních – biologické, psychické a sociální. Na psychickém řízení činností se pak podílí regulační systém zahrnující všechny významné složky osobnosti, od převážně sociálně determinovaných, jako je svědomí, sebekoncepce, motivačně hodnotový subsystém apod., přes kognitivní procesy zajišťující příjem, zpracování a uchování informací k procesům emocionálním působícím při motivaci a vyhodnocování (Linhart, Brichcín, 1981).

Kriminálně agresivní chování je formulováno jako výsledek selhání regulačních mechanismů lidské činnosti. Toto chování probíhá – z hlediska řízení činnosti – ve dvou základních formách:

1. programované a cílevědomé užití agrese pro dosažení nějaké subjektivně významné hodnoty;

2. jako reaktivní agrese ve vztahu, resp. v afektu, minimálně programovaná, eventuálně vůbec ne, které předchází konfliktní interakce s obětí a případně k ní též přispívá alkohol.

V prvním případě jde o řízenou činnost, kdy primárně selhává především sociální regulace, a to jak přímá, neboť nositelé této činnosti často bývají na okraji společnosti a postrádají ovlivnění sociálními skupinami vyznávajícími hodnotné cíle, tak i nepřímá sociální regulace subsystému osvojených společenských norem a vzorců, které bývají obvykle označovány jako svědomí. Svědomí je součástí širšího regulačního systému. Pokud se tento širší systém uplatňuje v oblasti regulace agresivního chování, je nazýváno subsystémem brzd agrese (inhibice agrese). Pokud je jedinec vystaven vlivu antisociální skupiny a jeho činnost je regulována systémy s tím souvisejícími, pak by bylo zřejmě vhodnější užít termínu dissociální nebo antisociální regulace (Netík, 1991). Delikvenci nelze vysvětlit jedinou příčinou, ale ani jednoduchým součtem několika příčinných faktorů. Tyto faktory se vzájemně prolínají, podmiňují se, některé vznikají, jiné vyhasínají.

Hlavní faktory, které se podílejí na vzniku delikvence, lze zhruba rozdělit do dvou skupin:

1. Skupina faktorů exogenních, existujících vně pachatele – faktory v oblasti společenské, sociální, mající rozhodující vliv na chování pachatele:

- Vysoké procento delikventů se rekrutuje z rodin neúplných. Pokud se jedná o rodinu úplnou, vyskytuje se v ní alkoholismus, prostituce, „kriminální zácvik“.

- Chybnou výchovu v rodině, příliš přísnou nebo rozmazlující, je možno vysledovat u většiny delikventů.

- Všeobecné a odborné znalosti a inteligence rodičů delikventů jsou často na minimální úrovni.

- Děti přebírají antisociální nebo delikventní formy chování sourozenců a rodičů a osvojují si nepřijatelné pseudohodnoty. Zde se projevuje i vliv emocionální a morální atmosféry rodiny.

- Uvolněnější mravy společnosti a devalvace hodnot spolu s větší příležitostí k delikvenci (volně ležící zboží v samoobsluhách, ulice plné parkujících aut) působí jako svod.

- Změna hospodářské situace ovlivňuje celou společnost. Mladá generace je technicky vyspělejší, platově preferována, mnozí rodiče zaostávají za dětmi technicky i ekonomicky.

2. Skupina faktorů endogenních, spojených přímo s osobou pachatele – faktory z oblasti biologické, psychologické, medicínské a fyziologické:

- Důležitým biologickým faktorem je pohlaví. Delikvence chlapců vůči děvčatům se pohybuje v poměru 3 : 1 až 9 : 1. To lze vysvětlit přirozenou agresivitou, zvýšenou brutalitou, soutěživostí, ochotou riskovat, snahou vyniknout a touhou po dobrodružství.

- Mezi delikventy jsou zastoupeny všechny stupně inteligence. Přesto se delikventi častěji rekrutují ze slabomyslných osob, které jsou nejvíce vystaveny svodům a nejméně vybaveny zábranami. Mezi rozumovou schopností a delikvencí neexistuje přímá úměra. (Zde je třeba podotknout, že k páchání i primitivních trestných činů je potřeba určitý stupeň inteligence.)

- Větší procento delikventů, než odpovídá rozložení v populaci, se rekrutuje z dětí trpících hyperkinetikou i hypokinetikou. Zvýšené zastoupení mezi delikventy mají i jedinci s psychomotorickou epilepsií.

U mladistvých delikventů, u nichž došlo k trestné činnosti převážně vlivem faktorů vnějších, jsou voleny běžné pedagogické metody. U mladistvých delikventů, u nichž došlo k trestné činnosti převážně vlivem faktorů vnitřních, jsou voleny speciálně převýchovné metody (skupinová terapie, psychiatrické zásahy, léčebně-výchovný režim).

Obr. 2 Schéma faktorů ovlivňujících delikvenci mladistvých. Převzato: Odbor prevence kriminality MV ČR, 2006.

Pro selhání rodiny a dalších institucí při výchově pociťuje naprostá většina mladistvých delikventů úplnou nebo částečnou absenci uspokojení potřeb seberealizace a sebeuplatnění. Snaha po naplnění těchto potřeb je často dovede až do vězení. Pro názornost je zde uveden velmi zjednodušený model. Mladiství nejsou uspokojováni v následujících sférách:

1. V pracovní sféře – nemají vzdělání nebo jen částečné, v lepším případě jsou vyučeni v málo prestižním oboru. To má za následek špatné přijetí v pracovním světě.

2. V sociální sféře – okolí je nepřijímá a nerespektuje.

3. V partnerské sféře – není o ně zájem, těžko se prosazují (má souvislost s pracovní sférou).

Mladiství se snaží svoji deprivaci řešit nasazením si „nepravé euforie“ prostřednictvím party, v hospodě u piva nebo v akci:

1. V pracovní sféře – každý má v partě svůj úkol, cítí svoji důležitost a pocit uspokojení z uplatnění.

2. V sociální sféře – stane se členem skupiny, je akceptován.

3. V partnerské sféře – přímo v partě nebo v asociálním prostřední, ve kterém se parta pohybuje, existují tzv. lehké holky.

Ve výkonu trestu je snaha u mladistvých naplňovat touhu po seberealizaci těmito způsoby:

1. V pracovní sféře – je snaha jim nabídnout práci, je jim poskytována možnost vzdělání a za činnost, kterou provádějí, je nutno je chválit.

2. V sociální sféře – je snaha vytvářet v prostředí výkonu trestu kolektiv, komunitu, ke které se mohou hlásit a ve které se mohou prezentovat.

3. V partnerské sféře – tento požadavek nelze v podmínkách výkonu trestu plně akceptovat.

U psychopatických osobností, u kterých je příčina delikventního chování nezvratně daná, není snahou delikventa změnit, ale usiluje se o to, aby se naučil se svojí jinakostí žít v běžné populaci, aby nenarušoval normy. Je snaha mu dodat motivační faktory ve sféře pracovní a sociální a napomoci mu i ve sféře partnerské, aby získal sebejistotu a dokázal úspěšně úspěšně zvládat běžnou zátěž.

PODMÍNKY DETERMINUJÍCÍ VÝVOJ MLADISTVÉHO DELIKVENTA A JEHO OSOBNOST

Efektivitu a účinnost výchovné práce nelze v současných podmínkách změřit a na solidním základě sledovat. Dle starších dostupných zpětných vazeb lze vysledovat pouze tyto údaje ohledně výkonu trestu mladistvých:

- 30 % mladistvých se zapojí do běžného života velmi dobře, doučí se a kriminální kariéra je výstupem z výkonu trestu ukončena.

- 40 % mladistvých se zapojí do běžného života průměrně (vykonávají příležitostné práce, nekvalifikované práce), kriminální kariéra je polootevřená.

- 30 % mladistvých se neadaptuje na běžný život, recidivují, kriminální kariéra je otevřená.

- Podle současných znalostí trendu ve vývoji trestné činnosti mladistvých lze v současnosti předpokládat navýšení skóre u recidivujících delikventů na úkor těch, kterým se podaří zapojit se do běžného života.

- Efekt výkonu trestu u mladistvých je nižší, neboť se provádí v nevýchovném prostředí. Působení se potom omezuje pouze na změnu hodnotového systému a přizpůsobení se režimu výkonu trestu. To je samozřejmě nedostatečné. Při převýchově se naráží na faktory, které nepůsobí na mladistvé pozitivně:

- Ovzduší neustálého dohledu a tvrdé disciplíny nedává mladému člověku příležitost odreagovat nashromážděné pocity napětí a tlaku (jen prvoplánové uvolnění režimu bez dalších kroků ale není řešením).

- Mladiství v civilním životě hodně selhávají pro nesamostatnost a tuto vlastnost kolektivní zařízení přímo podporují. Mladistvý je režimem ke všemu doveden, na nic nemusí pamatovat, vše organizuje někdo jiný. Můžeme přímo hovořit o výchově k nesamostatnosti – převážná většina rozhodnutí o tom, co, kdy a kde bude mladistvý dělat, za něj dělají jiní a také jsou za to přímo zodpovědní (pokud přijde mladistvý odsouzený někam pozdě, je za to zodpovědný dozorce nebo vychovatel apod.).

- Velká organizovanost, jednotvárnost práce a režimu a stereotypnost podporují pasivitu, lhostejnost a nechuť k jakékoli činnosti. Přeorganizovanost proniká do volného času, běžného života a myšlení.

Rodinné poměry odsouzených jsou u 58,5 % jedinců ze sociálního hlediska hodnoceny jako neuspořádané. Před nástupem do výkonu trestu bylo 39 % odsouzených v ústavní výchově a více než 12 % jich bylo v ochranné výchově. U mála delikventů lze konstatovat funkční rodinu – často je rodina i neúplná. Prostředí, ze kterého se nejčastěji rekrutují delikventi, je:

a) Dobře situovaná rodina, která nemá na mladistvého čas, nevěnuje se mu a nahrazuje svoji péči penězi a věcmi.

b) Chudá rodina, která také nemá na dítě čas, musí pracovat a starat se. Mladistvý chce to, co mají jiní, a pokud to on a rodina nezvládne, tak si to vezme.

V obou případech se jedná o problém využití volného času. Zde se situace za posledních 12 let výrazně nezměnila. Rozdíly v bohatství jsou dnes sice větší, ale problém je stále totožný. Jedná se o „děti ulice“. Hlavní příčinou recidivy u mladistvých delikventů je nesprávná socializace, v jejich případě lze mluvit o nepřizpůsobení se a nepřizpůsobivosti, jde-li o trvalejší dispozici. Život mladistvým přináší permanentní požadavek na přizpůsobení. Neexistuje přizpůsobení definitivní, musí být dynamické a je základní funkcí osobnosti jedince. Při resocializaci mladistvých je třeba jim vytvářet podmínky pro korektivní zkušenosti. Tím je třeba vytvořit prostor k přirozenému přepracování sociálních postojů a zamezit zpevňování chování, které mladistvý produkuje jako přirozený důsledek svých dosavadních zkušeností. Na péči ve výkonu trestu by měl navazovat systém postpenitenciární péče. U mladistvých recidivistů, u nichž se resocializace ve výkonu trestu nezdařila nebo má slabý účinek, lze předpokládat, že i postpenitenciární péče bude mít malý účinek. Celková účinnost výkonu trestu u mladistvých je malá, neboť do výkonu trestu se zákonitě dostávají mladí lidé, kteří prošli všemi fázemi asociálního a predelikventního chování. Nejlepší prognózu mají ti, kteří neprošli predelikventní kariérou. Ti se také nejčastěji vyhnou návratu do odmítavého prostředí, které často dává hrubě najevo nezájem o ně. Většinu delikventů po návratu z výkonu trestu je ochotno přijmout pouze závadové prostředí a závadové party, ve kterých dále pokračují v delikvenci.

Příklad: Příklad dvacetiletého delikventa, který vyrůstal v rodině alkoholika a měl třináct sourozenců, z nichž pouze čtyři byli vlastní (z knihy PhDr. Jiřího Němce Psychologie a kriminalita): Část rozhovoru z vězení: „Otec byl hrozný opilec. Chodil domů jen spát, o nás děti se vůbec nezajímal. Často při návratu z hospody mlátil matku a když se jí někdo z nás zastal, dostal taky. Starší bratr často utíkal z domova a vlastně od mala mě bral s sebou. Jeho jsem měl rád. V sedmi letech jsem byl umístěn do dětského domova. Nechtěl jsem tam být. V té době mě štvalo, že nemám pořádné rodiče. Myslím, že jsem byl dost citlivý. Nejhorší bylo, že jsem byl oddělen od bráchy. Pokoušel jsem se o útěky, protože jsem nevěděl, jak jinak dát najevo, že nechci být státní dítě, že chci někomu patřit. Brácha by se o mne v té době postaral. Tím vznikalo mnoho problémů. Dvojky i trojky z chování. Ve dvanácti jsem zkoušel fetovat. Třikrát jsem propadl, a tak mám ukončeno jen šest tříd základní školy. Blbej ale nejsem, učím se německy. Určitej únik z této situace jsem hledal v alkoholu. Vznikaly však jen další problémy. V opilosti jsem se pral, kradl, bylo mi všechno jedno. I teď sedím za krádeže, které jsem spáchal pod vlivem alkoholu.“

Mohl tento člověk skončit jinde než za mřížemi? Odhlédněme nyní od biologických faktorů jako vrozených dispozic vývoje osobnosti a zaměřme se na zkušenosti, které uvedený muž v průběhu své ontogeneze od raného dětství získával. Vyrůstal v disharmonickém rodinném prostředí, prožíval situace naplňované napětím, agresivitou a ve svých důsledcích i bezprávím. Napomenutí, či spíše prosba opilému otci, aby neubližoval matce, vyvolávala zkušenost výprasku. Frekvence těchto situací byla velmi častá. Útěk z domova se starším bratrem byl určitým řešením situace a ve svých důsledcích byl odměnou ve smyslu úniku před agresivitou otce. Této zkušenosti úniku využíval, samozřejmě za jiných podmínek, i během pobytu v dětském domově. Zde mohla být důvodem snaha o uspokojení potřeby citového vztahu a určité jistoty, kterou mu poskytoval starší bratr. Řešení dalších situací únikem a alkoholem je adekvátní jeho schopnostem a stupni sociální vyzrálosti jeho osobnosti.

POUŽITÁ A DOPORUČENÁ LITERATURA

Linhart, J. – Brichcín, M.: Dynamika chování a činnosti. In: Základy obecné psychologie, SPN, Praha 1981.

Linhart, J.: Podíl činnosti na vytváření člověka. In: Základy obecné psychologie, SPN, Praha 1981.

Netík, K.: Bulletin – Kriminální agresor, SNP, Praha 1991.

Netík, K.: Mladistvý pachatel násilné trestné činnosti. K problematice deviantní životní cesty, VÚK, Praha 1987.

Ročenka vězeňské služby České republiky 2000, GŘ VS ČR, Praha 2001.

Ročenka vězeňské služby České republiky 2001, GŘ VS ČR, Praha 2002.

Izera, M.: Rizikové chování dospívajících a jeho prevence. Free Teens, Praha 2002.

http://www.vscr.cz

Table of Contents

O autorce

Úvod

1. Delikvence mladistvých

Charakteristické znaky mladistvých delikventů, cesta ke kriminální kariéře

Podmínky determinující vývoj mladistvého delikventa a jeho osobnost

Použitá a doporučená literatura

2. Domácí násilí

Druhy, formy a rizikové faktory

3. Drogová kriminalita

Komunikace s jedincem pod vlivem návykové látky

4. Fanatismus

Formy a možnosti rozdělení fanatismu

Typické vlastnosti a rysy fanatických osobností

Sekty

5. Forenzně psychologický audit

Osobnost pachatele trestného činu z pohledu forenzní psychologie

6. Forenzní analýza obsahu textu (psychologická expertiza anonymních komunikátů)

7. Fyziodetekce

8. Grafologie

Písmo a nemoc

Metody zkoumání písma

9. Historie forenzní psychologie

Rozvoj forenzní psychologie ve 20. století

10. Hromadné chování

Charakteristika davu, „duše davu“

Základní rozčlenění jevů hromadného chování

11. Hypnóza

Ukončení hypnózy

12. Kognitivní interview

Kognitivní interview

13. Kriminální chování

Deset principů příležitosti k trestné činnosti

14. Krizová intervence (Posttraumatická péče)

15. Loupežné přepadení

Co následuje po přepadení?

16. Metody forenzní psychologie

Druhy výzkumu

17. Nebezpečnost pachatele

Základní dělení pachatelů

Další možné dělení pachatelů

Mladiství pachatelé

Sexuální deviace

Klasifikace dokonaných násilných trestných činů

18. Nekontaktní násilí

Zařazení nekontaktního násilí

19. Neverbální komunikace

Funkce neverbální komunikace

20. Osobnost pachatele trestného činu

Psychologické zkoumání pachatelů (modely a přístupy k popisu osobnosti pachatele)

21. Paměťové stopy

Retrográdní a anterográdní amnézie

22. Patologické hráčství

Stadia uzdravování

23. Penitenciární psychologie, psychika vězňů a její problémy

Postpenitenciární péče

24. Počítačová kriminalita

Definice pojmů

Charakteristiky vybraných trestných činů

25. Psychologické problémy vyšetřování sexuálních trestných činů

Vyšetřování obětí sexuálního zneužití, zejména dětí

26. Psychologické problémy vyšetřování trestných činů v dopravě

27. Psychologické problémy vyšetřování vražd

Kriminalistické hledisko

K osobnosti pachatelů vražd

28. Psychologické profilování

Teoretické zázemí

29. Rekognice

30. Sebeobvinění a nepravdivá doznání

Ad. 1: Příčiny sebeobvinění a nepravdivých doznání mající původ v osobnosti

Ad. 2: Příčiny sebeobvinění a nepravdivých doznání mladistvých mající původ v procesu vyšetřování

Ad. 3: Příčiny nepravdivých doznání mající původ v psychofyziologických metodách výslechu

Působení na vyslýchaného, který vypovídá nepravdivě, případně vypovídat odmítá

31. Sérioví a masoví vrazi

32. Soudní psychologie

Členění soudní psychologie

33. Stalking

Druhy stalkingu

Falešné mýty o pronásledování

34. Sugesce a sugestibilita

Sugesce na každém kroku

35. Suicidální jednání

Suicidium – sebevražda

36. Syndrom vyhoření

Tři komponenty vyhoření

Jak dochází k syndromu „vyhoření osobnosti“

Postup, metodika pro praktické využití

37. Systém forenzní psychologie

38. Šikana

Jak se pozná oběť?

39. Trestné činy z nenávisti (Hate crime)

Dělení pachatelů podle motivu

40. Věrohodnost výpovědi

Věrohodnost výpovědi nedospělých a mladistvých osob

41. Viktimologie

Mnohočetné oběti

42. Výslech dětí a mladistvých

Kladení otázek

43. Výslech seniorů a nemocných osob

Nemocné, zraněné osoby

44. Znalecký posudek

Obligatorní přibrání znalce

Příloha

Příklad znaleckého posudku 1

Příklad znaleckého posudku 2