Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

M. Dirlam

Stavební truhlářství (ukážka)

Tradice z pohledu dneška

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

jako svou 5128. publikaci

Odpovědná redaktorka Věra Slavíková

Sazba Květa Chudomelková

Počet stran 112

První vydání, Praha 2013

Vytiskla tiskárna Tisk Centrum, s.r.o.

Z originálu: M. Dirlam. Stavební truhlářství pro odborné, řemeslnické a pokračovací školy, 2. opravené a rozšířené vydání, Nákladem České grafické akciové společnosti Unie, 1909.

© Grada Publishing, a.s., 2013

Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2013

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-247-4721-7

TIRÁŽ ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

Podle sazby Květy Chudomelkové e-knihu ve formátu EPUB vytvořil Milan Vilímek Jihlavský

ISBN 978-80-247-8464-9 (elektronická verze ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-8465-6 (elektronická verze ve formátu EPUB)

Předmluva

Stavební truhlářství pro odborné, řemeslnické a pokračovací školy sestavil a k vydání připravil M. Dirlam, ředitel Královské české zemské řemeslnické školy v Kolíně. Druhé, opravené a rozšířené vydání, které vám předkládáme, vyšlo v roce 1909 nákladem České grafické akciové společnosti v Praze. Kniha je názorná, s množstvím detailů z oblasti stavebně-truhlářských spojů týkajících se konstrukčního řešení dveří, oken, podlah, schodů a obložení stěn, ale také například výkladních skříní a výkladců vyráběných na přelomu 19. a 20. století. Na více než 260 kresbách je detailně rozkresleno řešení tradičních postupů, ale i konstrukce speciální, jako jsou okenice, žaluzie či rolety u oken, okna posunovací i sklápěcí včetně kování a dalších mechanismů. Najdete zde také konstrukce trámových, tabulových i kazetových stropů. Z knihy podložené dlouholetou praxí a znalostmi autora je cítit láska ke dřevu a k poctivé, kvalitní řemeslné práci.

Text předkládáme ve stejné podobě, jakou měl při vydání, z něhož jsme čerpali. Je tedy samozřejmé, že některé ze zde uvedených informací již neplatí a od některých postupů se již upustilo. Publikace je spíše podkladem pro projektanty a firmy zabývající se stavebním truhlářstvím a zejména pak rekonstrukcemi historických staveb a restaurováním stavebně-truhlářských výrobků.

Podle originálu jsme zachovali také pravopis, zůstaly zde tedy z dnešního pohledu archaismy nebo původní zápis některých slov. Věříme, že to není na závadu knihy, ale naopak to jistým způsobem čtenáři přiblíží dobu, v níž tato publikace vznikala.

Redakce

Knížek s architektonickými, stavebními a výrobními detaily není nikdy dost. O detailech stavebního truhlářství to platí dvojnásob. A to zejména pokud jde o prvky, které se sice již běžně nevyrábějí, ale stále se používají. Taková sklápěcí okenice, která se úhledně složí do niky ve stěně, dřevěná roleta, žaluzie či předsazený výkladec. Při pohledu na hotový díl se jeho výroba zdá jednoduchá. Až do chvíle, kdy potřebujete zadat truhláři správné rozměry, profilaci a fungující detaily. Pak přijde ke slovu tato nadmíru užitečná knížka nazvaná prostě Stavební truhlářství. Osobně ji dle různých pramenů upravil v roce 1909 ředitel Královské české zemské řemeslnické školy v Kolíně M. Dirlam, a to tak, jak mají podobné příručky vypadat. Názorně, s množstvím detailů a nezbytným popisem, stačí už jen proschlé dřevo a ostrý hoblík. Tato kniha by rozhodně neměla chybět ve vaší (nepochybně dřevěné) knihovně.

Ing. arch. Ondřej Šefců

(Národní památkový ústav)

V novém vydání knihy Stavební truhlářství pro odborné, řemeslné a pokračující školy z roku 1909 se vám dostává do rukou kniha, která výrazně prohloubí znalosti odborníků z oblasti stavebně-truhlářských spojů. Při studiu této příručky se nejen odborník, ale i laik seznámí s tradičními konstrukčními řešeními domovních rámových dveří včetně obložení zárubní a rámů, ale i výkladních skříní či výkladců vyráběných na přelomu 19. a 20. století. Současné stavební firmy, které opravují a restaurují staré domy, by měly publikaci využívat jako jeden z informačních zdrojů, měla by se stát jejich každodenním pomocníkem. Dle mého názoru není na stejné kvalitativní úrovni v současné době na knižním trhu podobná příručka dostupná.

Doc. Ing. Daniela Tesařová, Ph.D.

(vedoucí Ústavu nábytku, designu a bydlení, Mendelova univerzita v Brně)

Vlastnosti dřeva a různá spojení dřev

T

ruhlář používá k výrobě svých tovarů nejvíce řezaného dřeva o slabších tloušťkách a spojuje jednotlivé konstruktivní části různými zářezy, klihem, dřevěnými nebo železnými hřeby a vrtulemi.

Výrobek má býti nejen konstruktivně ale i slohově správný a dokonalý a nemá podléhati změnám, jež mu přivoditi může dřevo; přijímá-li ze vzduchu vlhko anebo když svou vlastní vlhkost ztrácí.

Přijímá-li dřevo ze vzduchu vlhko, nabývá hlavně ve směru kolmém k vláknům větších rozměrů, ono botná; botnání je dosti nestejné, neboť závisí na hustotě vláken. Ztrácí-li naopak dřevo na vzduchu vlhkost, rozměry jeho se menší, ono sesýchá. Střídavé botnání a sesýchání zove truhlář pracování dřeva. Změna rozměrů ve směru vláken jest jen nepatrná, a proto se k ní obyčejně neobrací zřetel.

V čím větších plochách se dřevo vyskytuje, tím více také pracuje. Různá dřeva sesýchají také různě, tak např. dříví borové sesýchá 0,3 %, dřevo bukové o 6–7 %. Však ani totéž dřevo nesesýchá nebo nebotná stejnoměrné a nemůže-li tak volně činiti, bortí nebo kroutí se mnohdy a též trhá.

Těchto velice škodných vlastností dřeva má truhlář hlavně pamětliv býti. Vedle toho má však také znáti ještě jiné vlastnosti jeho, jako že jest ve směru vláken štěpno, že jest ohebno a pružno, ale přes vlákno těchto vlastností postrádá. Dřevo možno ve směru vláken velmi snadno zpracovati do nejjemnějších článků a podrobností; kdežto napříč jen ztěžka a méně čistě.

Dřevo dle potřeby se klíží, a tu stává se často, že při dobré jakosti dřeva a klihu nelze sklížené části od sebe již odděliti, a že dříve povolí dřevo ve svém vláknu než v ploše klížené. Je-li dřevo vystaveno střídavému vysýchání a vlhnutí, podléhá brzy hnilobě.

Má-li dřevo změnám vlhkostí nejméně podléhati, je třeba:

1.

Dříví včas káceti, tj. tenkráte, když pohyb jeho štav i vzrůst přestává, a to jest v době od října do ledna; nejlepší dříví, jest kácené v prosinci;

2.

dříví vysušovati způsobem přirozeným na slunci neb umělým. Vysušování dřeva má se díti zvolna, ježto by se dřevo jinak trhalo. Nejlépe jest uložiti dříví pod kůlnami v hranici na místo suché, do průvanu tak, aby mezi ním mohl prouditi vzduch, tedy vypodkládati je. Dříví, které nemožno skládati pod kůlny, nemá ležeti volně na vzduchu, aby bylo vystaveno slunci a povětrnosti; má se opatřiti lehkou střechou, již lze zhotoviti ze dřeva špatnější jakosti.

Vůbec má každý truhlář svým zásobám dřeva věnovati největší péči a pozornost.

Umělé vysušování děje se ve zvláštních komorách buď horkým vzduchem (kouřem z paliva) anebo parou;

3.

dříví luhovati, t j. zbavovati je šťáv buď vodou proudící (což se vyskytuje u dříví po řekách plaveného) anebo parou;

4.

převrátiti mu vlákna, čehož se dociluje rozřezáváním a opětným spojováním dřev obráceně; tím zabraňuje se také tak zvané vrhání se dřeva, např. při rýsovacích deskách, školních tabulích atp.;

5.

dyhovati je, t j. opatřiti je po obou stranách tenkými pláty dřevěnými, tzv. dyhami, jichž vlákna se často také kladou napříč s vlákny dřeva dyhovaného;

6.

vhodným způsobem je skládati a vázati z menších kusů, které se buď ve spáře prostě klíží nebo tak vážou, že se spára opatří:

a)

polodrážkou (obr. 1., 2., 3.), která se dělá ve všech třech případech do poloviny tloušťky dřeva hluboká, široká v obr. 1. jako jest hluboká, v obr. 2. a 3. jako jest tloušťka dřeva,

b)

drážkou a pérem (obr. 4., 5., 6., 7.), které dostávají v obr. 4., 5. a 6. tloušťku i šířku rovnající se ⅓ tloušťce dřeva; v obr. 7. jest tloušťka rovněž ⅓ tloušťky dřeva, šířka však v hořejší části rovná se tloušťce a v dolejší části půl druhé tloušťce dřeva,

c)

drážkou s vloženým pérem dřevěným neb kovovým (obr. 8., 9., 10.), jež se dělá v obr. 8. a 9. tlusté ⅓ tloušťky dřeva, v obr. 10. as 5 mm; široké jest v prvých dvou případech jako tloušťka dřeva v třetím případě as 12 mm,

d)

drážkou a pérem přesazeně (obr. 11.),

e)

plochými neb válc. čípky (obr. 12., 13.), jež dostávají tloušťku rovnající se v obr. 12. ¼, v obr. 13. ⅓ tloušťky dřeva a délku 1 až 2 tloušťky dřeva,

f)

plochými čípky rybinovými (obr. 14.), které mají v užším svém místě šířku ¼ šířky spojovaného dřeva, výšku též ¼ šířky a vzdálené jsou od sebe na 2 šířky spojovaného dřeva, aneb spojí se dřeva:

g)

svlakovou lištou (obr. 15.) (hloubka rybinové drážky 6–10 mm a tloušťka svlaku rovná se tloušťce prkna) neb

h)

okrajovou čili čelní lištou na péro a někdy i na čep (obr. 16. a., b., c.); zde uveden také často užívaný způsob, kde čelní lišta jest silnější než podélné dřevo (obr. c.).

i)

Velké plochy rozdělí se na menší rámy, které se vyplňují náplněmi slabšího dřeva. Náplň váže se s rámem na péro a drážku (obr. 17., 18., 19.), neb na péro a drážku neb polodrážku s nasazenými ozdobnými lištami (obr. 20., 21.). V obou případech připevní se ozdobná lišta drátěnými hřebíky nebo vrtulemi v několika místech v celé své délce k rámu, anebo má-li to býti spojení lepší, připevňuje se pouze na koncích v pokose, v němž se dvě takové lišty sbíhají, anebo opatří se rám vloženým pérem, na něž s obou stran nasadí se ozdobné lišty větší šířky tak, aby utvořily drážku pro náplň (obr. 22.). Šířka náplní nemá býti větší 60 cm; tyto zasahují 0,6 až 1,0 cm silnými okraji (péry) do drážky rámové (vlysu) tak, aby zůstala vždy mezi náplní a vlysem v drážce mezera as 3–6 mm hluboká, ponechávaná za tím účelem, aby dřevo mohlo pracovati.

Dřeva nedosti dlouhá, nebo z příčin konstruktivních, třeba vázati do délky; obyčejně děje se tak u dřev menší šířky a to:

a)

plátováním, které může býti rovné, kolmočelné (obr. 23.), (délka plátu rovná se dvojnásobné tloušťce dřeva, šikmočelné (obr. 24.), délka plátu jako dříve, sešikmení čel as ¼ tloušťky dřeva, rovné s ozubem (obr. 25.), délka každého zubu rovná se 1 ¼, tloušťka ⅝ tloušťky dřeva, rovné s klínovým zapuštěním (obr. 26.), klínové sešikmení činí as ⅕ šířky dřeva, šikmočelné s čepem (obr. 27.), délka celého plátu jest rovna dvojnásobné tloušťce a délka a šířka čepu ¼ tloušťce dřeva; při tom jsou tloušťky obou plátů ⅜ a ⅝ tloušťky dřeva, šikmočelné s čepem a na ozub s klíny (obr. 28.), délka plátu obnáší 2 ½ tloušťky dřeva, tloušťka i šířka klinu jest ¼ tloušťky dřeva, sešikmení čel obnáší asi ⅛ jmenované tloušťky, francouzský zámek (obr. 29.), rozměry spojení jako u předešlého, rovné se spojkou na ozub a klíny (obr. 30.), délka spojky rovná se pateronásobné tloušťce dřeva, šikmé (obr. 31.), délka plátu rovná se dvojnásobné tloušťce dřeva a tloušťka na konci jest ⅙ tloušťky dřeva, šikmé s ozubem (obr. 32.), délka plátu jest 2 ½ tloušťky dřeva, šikmé s ozubem a klíny (obr. 33.), délka plátu obnáší 4 tloušťky dřeva, tloušťka a šířka klínu ⅙ tloušťky dřeva, rovné s rybinovým čepem (obr. 34.); délka čepu obnáší ⅘ šířky dřeva, šířka jeho v konci ⅗ a u kořene ⅓;

b)

čepováním, tj. na čep a dlab s kolmým nebo šikmým čelem (obr. 35., 36.) délka čepu rovná se 1 ½ tloušťky dřeva.

Dřeva podélná s příčnými vážou se často, jsou-li větších šířek pouhým zapuštěním (obr. 37.), na drážku a péro (obr. 38.), na drážku a péro se zapuštěním (obr. 39.), na drážku klínovou (obr. 40.), na klihové zapuštění (obr. 41.), na jednostranně rybinové zapuštění (obr. 42. a 43.), na plnou rybinu (obr. 44.), na čep a dlab (obr. 45.) nebo na kolíčky (obr. 46.); jsou-li však užší a děje-li se tak obyčejně v úhlu pravém, vážou se přeplátováním rovným (obr. 47.), taktéž však s pokosem po jedné straně (obr. 48.), na čep a dlab o jednom neb dvou čepích (na rozpor) (obr. 49.), taktéž s polodrážkou na hraně (obr. 50.), taktéž s drážkou na hraně (obr. 51.), na čep a dlab s čepem obsazeným (obr. 52.), na čep a dlab s pokosem na jedné neb obou stranách (obr. 53.), ale též krytě na hraně (obr. 54.), na čep a dlab s odsazením při hraně na pokos (obr. 55.), přeplátováním 2 dřev nebo přeplátováním s odsazením při hraně na pokos (obr. 56. a 57.), začepováním (obr. 58.), začepováním se zapuštěním na pokos (obr. 59.) a začepováním se šikmo osazeným čepem a na pokos na obou hranách příčky (obr. 60.).

Rohové vazby zubováním sluší rozeznávati: otevřenou (obr. 61.), jednostranně krytou (obr. 62.) a oboustranně krytou s pokosem (obr. 63.).

Rybinové čepy a dlaby dělati jest v určitém poměru k tloušťce dřeva. Je-li tloušťka 10 dílů, pak dělává se ryb. čep u kořene 4 a na konci 8, kdežto ryb. dlab v širším místě 6 a v užším 2 dílky (obr. 64.). Zručný truhlář koná takové dělení od oka, ježto spojení toto bývá málokdy viditelné. K hromadnému řezání ryb. čepů a dlabů užívá truhlář v novější době zvláštní pily, jejíž list je z poloviny délky otočen o 90° a připouští řezání svislé a též vodorovné. Pilou touto se místo dlabání ona část dřeva, již jest v dlabu odstraniti, prostě vyřízne. Pilu tuto koupiti lze v každém větším obchodě.

Podlahy

D

obrá podlaha má býti: 1. vodorovná a úplně rovná, neboť jen taková chůzi nepřekáží, 2. trvalá, čehož docílí se vhodnou volbou dřeva při konstrukci její vyhovující i účelům místnosti, 3. těsná, neboť jen tak vyhovuje požadavkům hygienickým, a 4. tuhá.

Těsnosti podlahy docílí se vhodným spojením jednotlivých části jejích tak, aby bylo pokud možno nejméně spar, čímž se zamezí vyprašování spodního násypu.

Vodorovnosti, trvalosti i tuhosti docílí se náležitým uložením podlahy na pevný podklad.

Má-li býti podlaha dobrá, jest nutno voliti na ni dříví suché, které má se klásti, až když jest budova opatřena okny a dostatečně vyschlá. Rovněž i násyp pod podlahou má býti naprosto suchý a má býti v stejné výši s vrchní plochou podlažnic, tj. trámců, na něž se podlaha klade. Tak podlaha neleží dutě, nepoddává se a nevrže. Prkna podlažní volí se šířky as 27 cm a ne příliš sukovitá. Pro místa, kde se mnoho chodí, jest dobře voliti dřevo tvrdší, dubové; má-li býti podlaha laciná, volí se dříví měkké, smrkové; pro svou bělost hodí se na podlahy dobře dřevo topolové, jest však málo pevné.

Podlažní prkna přibijí se buď přímo na stropnice (trámy strop nesoucí) anebo na podlažnice či polštáře, trámce to v průřezu 5/10, 7/10, 8/12, 10/13 cm; podlažnice jsou kladeny od sebe dle tloušťky podlažních prken na vzdálenosti 60–100 cm. Každé prkno přibije se ke každé podlažnici 2 hřeby; nastavují-li se prkna, stává se to vždy v ose podlažnice. Podlahy možno děliti na tři druhy a to: prkenné, lysové a parketové.

Co do konstrukce samé rozeznávají se podlahy:

1. hrubé či drsné, 2. obyčejné či tesařské, 3. truhlářské či klížené, 4. křížové či kapucínské, 5. loďové, 6. vlysové, 7. parketové, 8. do asfaltu, 9. xylolithové.

1.

Podlaha hrubá či drsná slouží obyčejně za podklad podlaze lepší. Prkna její nehoblují se ani na povrchu, ani na hraně; rovněž nepřirážejí se těsně k sobě, aby mohla pracovati; z téhož důvodu se někdy i rozštěpují. Prkna mívají tloušťku 2,5 cm a šířku as 20 cm. Hrubá podlaha připevněna bývá přímo na stropnice.[1]

2.

Podlaha obyčejná. Prkna volí se nejlepší jakosti, šířky asi 27 cm a tloušťky 3,3–4,0 cm, a ohoblují se po vrchu i se stran. Velkou péči třeba věnovati, aby po přibití na podlažnice neobjevily se brzy velké spáry. S kladením prken počíná se ode zdi a provádí se tak, že vždy dvě prkna najednou tesařskou skobou a klány nejméně na dvou místech k sobě se přitlačí a k polštáři nebo na stropnici se přibijí. Má-li býti tato podlaha těsna, nesmí míti spáry širší 4 mm.

U dokonalejších podlah, aneb tam, kde se žádá naprostá těsnost, jako např. u špýcharů atp., opatřují se prkna se stran polodrážkou, nebo drážkou s jedné a pérem s druhé strany (obr. 65.), anebo též s obou stran drážkou, do které vkládá se pak péro (obr. 66.). V tomto případě možno prkno přibíjeti k podlažnici hřebíkem v drážce; tak že hřebů není viděti.

3.

Podlaha truhlářská liší se od obyčejné jen tím, že se 2 neb 3 prkna na bocích sklíží a takto spojená k podlažnicím přibiji. Taková podlaha má méně spar a méně viditelných hřebů, ale za to bývají spáry širší, protože seschnutí širších prken jest větší.

4.

Podlaha křížová či kapucínská (obr. 67.). Půdorys místnosti rozdělí se tzv. vlysy (ve vzdálenosti asi 150–200 cm od sebe) na čtverce; rovněž i podél stěn položí se vlysy, které jsou buď z měkkého nebo častěji z dubového dříví a opatřeny jsou polodrážkou, do které vloží se výplně, tj. sklížené desky z měkkého nebo též z tvrdého dřeva. Podlažnice kladou se pod vlysy i mezi ně. Polodrážky pro výplně jsou 1,3–2,0 cm široké a bývají upravovány buď s vrchu nebo ze spoda ve vlysech. Lepšího spojení se docílí, spojí-li se výplně s vlysy drážkou a pérem.

5.

Podlaha loďová (obr. 68. a) skládá se z prken 2,5–3,0 cm tlustých a 10–15 cm širokých, která se k sobě buď jen prostě nebo na drážky a péro srazí; čelní srazy jsou rozděleny střídavě po podlažnicích. Nepromokavosti loďové podlahy docílí se tím způsobem, že se prkna (fošny) na hranách přírazu okosí (as na 3 cm) a do ryh takto povstalých vloží se koudelový provaz napojený látkou nepromokavou; tento pak přikryje se lištou, která se připevní skobkami 8 cm dlouhými a 12–15 cm od sebe vzdálenými. Podlah loďových užívá se nyní dosti zhusta. Jeví jen nepatrné spáry a svými čelními srazy, které se střídavě na podlažnicích opakují, skýtají pohled pleteniny (obr. 68. b). Pro lepší vzhled obroubí se celá podlaha vlysy podél stěn.

6.

Podlaha vlysová (obr. 69.) skládá se obyčejně z dubových prkének 35–70 cm dlouhých, 6–11 cm širokých a 2,5–3,0 cm tlustých, na všech hranách opatřených drážkami 0,6 až 0,8 cm hlubokými, na péra. Vlysy kladou se na hrubou podlahu. Kolem zdí upraví se rám 12–15 cm široký, k němuž jednotlivá prkénka kladou se na péra pod 45° tak, jak obrazec ukazuje; každé prkénko se přibije v drážce drátěnými hřeby. Dutiny, které se při tom mezi prkénky a podlahou naskytnou, vyplní se pilinami a prkénka silnými dubovými třískami se vypodloží, aby vrchní podlaha neležela na spodní dutě. Pak se prkénka ohoblují, a celá podlaha voskem napustí a vyleští. Péra, jichž se při tom užívá, řezána jsou stroji šikmo na směr vlákna, aby se nelámala a mají tloušťku as 3 mm. Kladení vlysů vyžaduje velké opatrnosti, neboť prkénka nesmějí se se stran hoblovati, poněvadž ohoblování jednoho vyžaduje i hoblování dalších prkének, čímž stala by se práce nepěknou.

7.

Podlaha parketová skládá se z čtvercových desek, parket (obr. 70. a) 2,5 až 3,8 cm tlustých a 35 až 70 cm do čtverce různě skládaných. Bývají tvrdé nebo měkké; tvrdé mají kříž i výplně tvrdé, měkké mají kříž tvrdý a výplně měkké; zřídka jsou zcela měkké. Pro místnosti úpravnější dělají se parkety dyhované a často provádějí se i v pestrých barvách, které tvoří různé měřické vzorce. Na dyhování užívá se v tomto případě i dřev cizokrajných. Nejvíce užívaná dřeva jsou: dub, javor, ořech, mahagon a eben. Kříž parket mívá šířku 5,3, 6,5, 7,9 až 9 cm; náplň jest do něho vklížena na drážku a péro. Parkety kladou se na hrubou podlahu obyčejně pod úhlem 45°; podél stěn upravuji se vlysy.

Parkety s křížem 7,9 cm širokým slují parkety se širokým křížem (obr. 70. b); je-li šířka jeho jen 5,3 cm, s úzkým křížem.

Parketa (obr. 70. a) sluje francouzská, (obr. 70. b) vídeňská patentní. S kladením parket v budovách nových třeba sečkati, pokud možno až do doby, kdy jest budova dokonale vyschlá; jinak parkety nabotnají, zvednou se a musí se překládati. Při kladení parket počínáme si právě tak, ano ještě s větší opatrností, jako při podlaze vlysové. Rovněž i zde záleží dobrý výsledek v tom, aby byla parketová podlaha již od počátku dobře kladena. Kladení počíná uprostřed, v místech, kde se křižují střední osy podlahy. Tyto osy vytyčí se přesně provazcem, a v místě jich křížení položí se přesně dle provazců prvá parketa; od této položí se další parkety přesně ve směru jedné osy, načež po obou stranách takto vytvořené prvé řady kladou se řady další.

8.

Podlaha do asfaltu klade se nejvíce v budovách veřejných s vlhkými spodními místnostmi v přízemí. Jsou to podlahy vlysové nebo parketové kladené na vrstvu asfaltu, který zabraňuje pronikati vlhku. Parkety nebo vlysy opatřují se na spodní straně při hranách rybinovou polodrážkou a pokládají se na 1–1,5 cm tlustou vrstvu tekutého a ještě teplého asfaltu. Asfalt vniká při tom do rybinových drážek (obr. 71.) a ztuhnuv přidržuje parketu nebo vlys. Spodní podlaha jest buď cihelná ležatá dlažba, nebo betonová, as 10 cm tlustá. Je-li takovou podlahu klásti na hrubou prkennou podlahu, tu třeba rozestříti na tuto nejdříve vrstvu suchého písku as 1 cm vysokou.

9.

Podlahy xylolithové. Xylolith je směs dřevitých pilin s uhličitanem hořečnatým a roztokem chloridu hořečnatého. Směs tato lisuje se pod značným tlakem ve formě vlysů, desek, prken, dlaždic apod. Xylolithové podlahy kladou se též do asfaltu a mají tu vlastnost, že jest chůze po nich měkká, že nejsou chladné a nepodléhají hnilobě.

[1]

Způsob ten naším stavebním řádem se nepřipouští. Když se jí tak užívá, stává se po čase nerovnou.

Table of Contents

Předmluva

Vlastnosti dřeva a různá spojení dřev

Podlahy